A társadalmiság és
a társadalomtudomány új mintázatai
Egy konzervatív pszichológus
reflexiói Niedermüller Péter dolgozatára
Pléh Csaba
1. A társadalom
új megközelítései
Konzervatív (merthogy
modern s nem posztmodern) s a világ ”összedobált egységében” hívő lelkem
Niedermüller Péter tudománytörténeti fejtegetéseivel szinte maradéktalanul
egyetért. Ez az ”összedobált egység” a Dawkins-féle (1994) ”vak órásmester”
metafora kiterjesztése, úgy, ahogy például Csányi (1986) is teszi. Az ember
mint biológiai lény, de úgyis, mint társadalmi lényegységes, mivel egy
közös ”metaelv” alakítja. Variációs válaszprodukció, majd szelekció. Ugyanakkor
ez az elv megengedi – sőt –, hogy a működő egységek, organizmusok teljes
rendszere nem egy átfogó terv, hanem az ”összedobált” működő részek révén
jöjjön létre.
A tanulmány történeti
megközelítését úgy tudom rekonstruálni, hogy a társadalomtudományok közötti
határvonalak elmosódottak. Nem merev kerítések választják el őket, hanem
mindnyájan életlen, egymást átfedő halmazok, melyeknek ugyan van egy proto-
vagy ideáltípusuk, de ez csak a helyzetek igen kis hányadában érvényesül.
Egy évtizede én is így próbáltam jellemezni a pszichológia helyzetét a
tudományok között (Pléh, 1984). Inkább a megközelítések választanak el,
mondja e felfogás, mintsem a diszciplínák határai, a megközelítések, a
valódi alternatív füzérek, s nem a tanszékekbe s akadémiai taxonómiákba
rendezett diszciplínák. Három megjegyzést tennék ehhez hozzá, s csak az
utolsó lesz kommentárt váró kritika.
Az első megjegyzésem:
A merev diszciplináris elhatárolódás sokkal inkább egzisztenciális eredetű,
mintsem a dolgok logikájából fakadó. Hadd éreztessem ezt azokkal a múlt
század végi, részben társadalomtudományi ”diszciplína-alakításokkal”, melyek
nincsenek olyan közel a nemzeti identitás formálásához, mint a Niedermüller
által részletesen elemzett néprajz. A pszichológiában például az alapító
atyák szinte mind kétarcúak. Egzisztenciálisan az önállóság mellett állnak
ki, kiharcolva a tanszékeket, laboratóriumokat, sajátosan az új területnek
(igazából megközelítésnek, például s főrészt a kísérletezésnek) szentelt
folyóiratokat. Mindeközben azonban maguk nem szoríthatóak éppenséggel a
maguk körvonalazta diszciplínába sem. Helmholtz egyszerre fizikus, biológus,
fiziológus és pszichológus, tudományfilozófiájáról már nem is szólva. A
fizikus Fechner pszichológus, filozófus és esztéta, William James fiziológus,
pszichológus és filozófus, Wilhelm Wundt fiziológus, filozófus, logikus,
nyelvész, néprajzos, kísérleti és szociálpszichológus. S ennek nem az az
oka, hogy akkor még fiatal volt a tudomány, hanem mert a megközelítés s
nem az adminisztráció vezérelte őket tényleges munkájukban.
Második megjegyzésem:
Ebből azonban nem következik, hogy ma első lépésként diszciplínaközi szocializációt
kellene adnunk az ifjúságnak. A fiatal nemzedék számára mind pszichológiailag
(ki vagyon én?), mind a kutatási készségeket tekintve fontos, hogy első
lépésként legyen egy szolid bázisa, miközben erről tudjuk, hogy kissé mesterkélt,
bürokratikus képződmény. Vagyis, még ha hisszük is a tudományos megközelítések
posztmodernes kavalkádjában, a szolid kezdethez is becsapás kell. Kavalkád
az indulásnál sehová nem vezet.
Most jön a harmadik
megjegyzésem: a kritika. Szociológia, történelem, néprajz, antropológia,
kognitív diszciplínák, minden kavarog Niedermüller bemutatásában – csak
éppen a nyelvészet meg az irodalomtudomány marad ki, szóval a filologikus
diszciplínák. Pedig – s ez a történeti relevancia – ezek múlt századi intézményesülése
ugyanúgy a nemzeti ideológia hatása alatt történt, mint a néprajzé. Van
azonban fájóbb intellektuális ok, amiért nem tartanám fölöslegesnek újra
hangsúlyozni, hogy – különösen egy alapvető jel vagy kommunikáció középpontú
interpretív mintázat keretében – a nyelvészet nemcsak hogy társadalomtudomány,
hanem azok alapvetően feszítő dilemmáit egy évszázada a legexplicitebben
mutatja. Felsorolom ezeket, és az olvasó könnyen hozzákapcsolhatja Niedermüller
társadalomtudományainak modernebb gondjaihoz.
A nyelvközösség (in)homogenitása
nemcsak a dialektológia vagy a szociolingvisztika alapkérdése, hanem érinti
mind az absztrakt modellek érvényének behatárolását, mind a szerkezet és
a változás,, a Saussure bevezetett szinkrónia-diakrónia viszonyát is. lehet
ugyanis, hogy az örökérvényűnek tűnő szerkezet állandó mozgását éppen az
inhomogenitás eredményezi. Ahogy például a szabály, a konstitutív és restriktív
szabályok viszonya – amit Niedermüller is középpontba állít a szabályközpontú
új szemléletben – a nyelvészet visszatérő alapkérdése. (Ennek kapcsolatáról
az antropológiával lásd Bence-Kis, 1970.) Ugyanilyen alapkérdés a nyelvészetben,
hogy hogyan lehet tudásunk rejtett, ugyanakkor mentálisan valóságos (Pap,
1970). Hogyan lehetünk ”kis tudósok” úgy, hogy nem tudjuk megfogalmazni,
mit is tudunk? (Ennek a ”kis tudós”-képnek, a ”megfogalmazás” másodlagosságának
új általánosítása: Karmiloff-Smith, 1992.) Hogyan tudhat olyan sok mindent
a nyelvtanról az, akinek másodlagos kategóriái erről nincsenek is? – a
pici gyerek, az írástudatlan kultúra képviselője. Az egyik lehetőség a
biológiai értelmezés, ahogy azt Chomsky megteszi: kategóriáink vagy legalábbis
alakulásuk korlátozó feltételei velünkszületettek (Chomsky, 1968, 1984).
Végül a nyelvészet Saussure óta állandóan szembe kell nézzen langue és
parole, tudás és gyarló használat kettősségével, mely minden emberi szociális
rendszerre jellemző.
2. Tanulás: társas építkezés
vagy individuális szelekció
Niedermüller koncepciójának
egyik legizgalmasabb része a kétféle tudás szembeállítása és ezek összekapcsolása
a tanulás kérdésével. E kétféle tudás a mentalisztikusan értelmezett nyelvi
kompetencia analógiájára felfogott kognitív antropológiai belső tudás,
a másik pedig az állandóan helyzetileg konstituálódó megoldásokra vezető,
fenomenologikus keretben értelmezett mindennapi tudás. Magam is úgy gondolom,
hogy mindkettő létezik, s nemcsak a tudományfejlődés esetlegességei s divatjai
miatt tartozik eltérő kutatási tradíciók égisze alá, hanem azért is, mert
az emberi elme felépítésének kettősségeit képezi le. Van egy biológiailag
beágyazott, eredendően szolipszista rendszerünk, mely belső, mentális realitást
teremt, annak kategóriái azonban más szociális ágensekre vonatkoznak.
Képzeljük el ezt
egy egyszerű példán úgy, hogy a csecsemő ”belső” rendszeréből kiindulva
fordítja el a fejét a hangforrás irányába. Rendes körülmények között azonban
ez a hangforrás egy másik ember, aki éppen beszél. Ez a rendszer persze
sokkal bonyolultabb formákat is ölt. Ha igaz, a nyelvtan alapkategóriái
is ide tartoznak. Míg ez a rendszer működéseiben automatikus, a másik rendszer
lassú, mert azt akarja kikombinálni, hogy miért is történtek azok a dolgok,
melyek az első rendszer ”számításainak” eredményeként előálltak. Míg az
első individuális eredetű társas szabályozást nyújt, a második társadalmit.
Az individuális tudással
operáló kognitivista felfogás értelmezésében hiányoltam néhány mozzanatot.
Egyrészt továbbra is léteznek ezek a kognitivista törekvések, s nemcsak
a pszichológiában. Éppen a már hiányolt nyelvészetből kiinduló episztemológiák
s néha antropológiai fejleményeik is velünk vannak, nem vetkezte le őket
úgy a tudományfejlődés, ahogy a dolgozat sugallja. A szolipszista felfogás
az emberről, a radikális kartéziánus emberkép nem a letűnt kor valamiféle
relikviája. Jerry Fodor (1980) ma minden korábbi megfogalmazásnál nyíltabban
vállalja. Dan Sperber (1984, 1987) pedig a durkheimiánus kollektív reprezentációs
(képzetek) vannak, melyek azután bizonyos körülmények között fertőzésszerűen
terjednek. A ”kollektív tudat” vagy néplélekszerű képződmények helyét nála
egyértelmű ”egyén plusz terjedés”-modell váltja fel. Nem akarok pálcát
sem törni felette, sem azt hirdetni, hogy ez a jó koncepció. De a társadalmi
s társas természetét kereső ekkora ambíciójú munkában, mint Niedermülleré,
ennek a végletnek a tárgyalása, akárcsak a Vigotszkij-féle (1971) kulturalizmusé,
nem hiányozhat.
Másrészt a közvetlen
és közvetett tapasztalásformák elérésének jelentőségét az antropológiának
is érdemes elemeznie. Számos formában ismerjük ezt a kettősséget. Megvan
a ”tudás-ismertség” és ”tudásleírás” filozófiai szembeállításában Bertrand
Russelnél (1976), de ismerős a McLuhan felvetette tömegkultúra-viták kapcsán
is. Vajon az írásbeliséghez képest a film vagy a televízió elsődleges vagy
másodlagos tapasztalás-e, vagy esetenként éppen a magát elsődlegesnek beállító
a közvetett? Ezeknek a kérdéseknek egy antroplógiai tanuláselméletben,
amit Niedermüller munkája körvonalaz, középponti helyük kellene legyen.
Két szempontból is
alapvető lenne az előbieknek megfontolása A koncepció nemigen törődik azzal,
miféle társadalmakról beszél. Pedig a történészek mellett újabban a pszichológusok
és a biológusok is rámutattak arra, hogy a mentális élet szerveződésében
döntő jelentősége lehetett egyrészt az első koncencionalizációnak. Amikor
a csoportokból társadalom jött létre, az egyik koncepció szerint például
az eredetileg biológiai reprezentáció-szerveződésen alapuló, s mintegy
mindig újrateremtődő szerveződés alapvetően megváltozott (Bickerton, 1984).
De még nyilvánvalóbb, mert nyomon követhetőbb ez az írásbeliség forradalmában.
Tudjuk, hogy ez milyen szerepet játszik a hagyomány életszervező tényezővé
válásában (Hernád, 1993; Nyíri, 1993). A pszichológusoktól pedig azt is
tudjuk, hogy mai újra és újra megjelenéseiben (amikor a ”primitívek” áttörik
a betűk kódját) alapvetően megváltozik a mentális működések szerveződési
módja. A tudás ”dekontextualizálódik”, képes lesz pusztán a formára irányulni,
s minden helyzetben rendelkezésre áll. Úgy is mondhatnók, hogy elveszti
pragmatikai kötöttségeit. Ez jelenti azután az egyetemesség lehetőségeit
ugyanúgy, mint a leíró nyelvi funkció önálló életre kelését.
3. A hermeneutika és társas
reprezentációk
Kicsit ”szálybarágósabb”
elemzést váram volna arról, mi is az interpretív, hermeneutikus új gondolkodásmód
felfogása a társas reprezentációkról. Az első kérdés úgy szól:
Levezethetőek-e az
egyéni reprezentációkból, vagy azok analógiájára? A hagyományos pszichologizmus
(például részben a néplélektan) szerint igen. Durkheim (1916) szerint viszont
nem, s az igazi rendet, a racionalitást a társas reprezentáció viszi bele
az egyénibe. A radikális Durkheim követők, például Maurica Halbwachs (1925,
1978; lásd erről Nyíri, 1989) később a következőképpen fogalmaznak: nemcsak
hogy vannak társas reprezentációk, amelyek elsődlegesek az egyénihez képest,
hanem az egyéni reprezentációk valójában mindig vagy legalábbis minden
fontos (nem random, nem kaotikus) dologban ezekből táplálkoznak.
Mindez nemcsak történeti
kirándulgatás. Azért tartom fontosnak a reprezentációk eredetével s a velük
kapcsolatos kontrollal összefüggő kérdéseket, mert a mai megismeréskutatás
nem szociális részeiben nagyon élénken felmerül ez. A hálózatelméletek
egyik értelmezése szerint a neurális (idegrendszeri) hálózatok maguk csak
”tanulási gépezetek”. Azt is mondhatnók, hogy etológiai tanulási modulrendszerek,
melyek bármit vagy bizonyos előspecifikált dolgokat leképeznek a környezetből.
Irracionálisak magukban, hiszen csak a valószínűség irányítja őket. A logikát,
rendszert, koherenciát a társadalmi kontroll juttatná be ezekbe a hálózatokba.
Fogalmazhatjuk ezt úgy – mint ahogy ezt a hálózat mozgalom egyik vezető
irányzata teszi –, hogy ez az idegrendszeri redukcionizmusnak tűnő elmélet
valójában Vigotszkijt követő felfogás, ahol a ”rendet” a saját viselkedésünkre
adott reakcióink, illetve a kulturális sémák biztosítják (Rumelhar-McClelland,
1986). Egy másik lehetséges elképzelés szerint pedig azok a szabályozások,
amelyek a külső társas világban konstitutívak, a belső élet szabályozása
szempontjából mint regulatív szabályszerűségek jelennének meg.
Niedermüller hermeneutikus
koncepciója a nem antropológia s nem társadalom felől induló szemléletek
alapkérdéseit érinti. A hozzám hasonló megátalkodottak ugyanis azt mondják,
hogy ezzel nem igazából egy új, a régit lineárisan felváltó paradigmát
állít elő az interpretív társadalomtudomány, hanem megközelítésbeli sokféleségnek
megfelelően `– az emberi élet egyik dimenzióját állítja előtérbe. Azt,
hogy a társadalmi lény ”értelmező gépezet”. A hagyományos felfogás igyekszik
ezt mint egy újabb ”emeletet” elhelyezni az emberben, s nem kiváltani vele
minden korábbi elképzelést, elmosva tények és interpretációk két szakaszának
eltérését. Másrészt a megátalkodottak számára fontos az is, ami kimaradt
Niedermüller kifejtéséből, hiszen ez érinti azt az alapkérdést, hogyan
jön létre megbízhatatlan, illetve esetlegességeknek kiszolgáltatott elemekből
álló idegrendszerekben a logika, s a megbízhatatlan (kiszolgáltatott) egyedek
között a társadalmi koherencia, az értelmezések viszonylagos koherenciája.
Nincs válaszom, csupán azt akarom mondani, hogy ami a hermeneutikus antropológiát
mozgatja, az mozgatja igazából a a számítógépesek, a nativisták s (akár
a tanulásban is hívő) természetelvű individualisták gondolkodását is.
Irodalom
Bence Gy.-Kis J. (1970):
”A nyelv a mindennapi élet elméletében”. Általános Nyelvészeti Tanulmányok,
VII., Bp. Akadémiai, 17-55.
Bickerton, J. (1986): Roots
of language. Karoma Press.
Chomsky, N: (1968): Language
and mind. New York, Harcourt.
Chomsky, N. (1984): Generatív
grammatika. Bp. Európa.
Csányi, V. (1986): Az
evolúció általános elmélete. Bp. Gondolat.
Dawkins, D. (1994): A
vak órásmester. Bp. Akadémiai.
Durkheim, E. (1916): A
szociológia módszere. Bp. Franklin
Fodor, J. A. (1980): ”Methodological
solipsism considered as a research strategy in cognitive psychology”. The
Behavioral and Brain Sciences, 3, 63-73.
Halbwaschs, M. (1925): Les
cadres sociaux de la mémoire, Párizs, Alcan.
Halbwachs, M. (1968): La
mémoire collectíve. 2. kiadás Párizs, Presses Universitaires de France.
Hernád István (1993): ”A
Gutenberg utáni galaxis”. Replika, 11-12. sz., 294-304.
Karmiloff-Smith, A. (1992):
Beyond modularity. Cambridge, MIT Press.
Nyíri M. Kristóf (1989):
Keresztút. Bp. Kelenföld
Nyíri M. Kristóf (1993):
”Hagyomány és társadalmi kommunikáció”. Replika. 11-12. sz., 284-293.
Pap Mária (1970): ”Vissza
a nyelvészethez!” Általános Nyelvészeti Tanulmányok, VII., Bp. Akadémiai,
207-228.
Pléh Csaba (1984): ”Interdiszciplináris
kapcsolatok a pszichológia történetében”. Magyar Pszichológiai Szemle,
41. sz., 181-200.
Rumelhart, D. E. - McClelland,
J. L. (1986): Parallel distributed processing. 1. kötet, Cambridge,
Mass. MIT Press.
Russel, B. (1976): Miszticizmus
és logika. Bp. helikon.
Saussure, F. de (1967):
Bevezetés az általános nyelvésztbe. Bp. Gondolat.
Sperber, D. (1984): ”Anthroplogy
and psychology: Towards and epidemiology of representations”. Man,
20. 73-89.
Sperber,, D. (1987): ”Les
sciences cognitives, les sciences et le matérialisme”. Le Débat,
47. 103-115.
Vigotszkij, Sz. L. (1971):A
magasabb pszichikus funkciók fejlődése. Bp. Gondolat.
Észrevételeit, megjegyzéseit
kérjük küldje el a következő címre: replika@c3.hu
vissza
|