*
Ha egyetlen idõponthoz
köthetõ egyáltalán mindaz, ami akkor történt!
Kezdhetnénk ugyanis a történet felgöngyölítését
azzal, hogy Görögországnak 1916 õszétõl
csaknem egy éven át két – egymással nyíltan
ellenséges, egymást kölcsönösen hazaárulással
vádoló, s olykor-olykor katonai akciókkal zaklató
– kormánya is volt. Egy németbarát, semlegességpárti
Athénben és egy antantbarát, háborúpárti
Thesszalonikiben.
A konfliktus gyökerei
azonban még régebbre, az Athén környéki
helyõrség 1909 nyarán kitört lázadásáig
nyúlnak vissza. Az állami korrupciótól saját
elõmeneteli lehetõségeiket féltõ céhes
önérdekbõl fellázadó katonák nem
is sejtették, milyen történelmi tettet hajtanak végre.
Az addigi legfõbb hatalmi központ, a királyi udvar sakkbantartásával
megtörték a politikai életet, s az államapparátust
mintegy fél évszázada kisajátító
tisztviselõ polgárság monopolhatalmát, ami
által szabaddá vált az út a katonákban
szövetségesre lelõ kereskedõ, hajótulajdonos
és ipari polgárság elõtt. Ez az újonnan
hatalomra jutó társadalmi réteg politikai téren
egy igen sajátos, nemzeti célokkal elegyített modernizációs
programot képviselt.3 Ennek jegyében az 1910-ben Eleftherios
Venizelos által alapított Liberális Pártban
testet öltõ mozgalom kormányra kerülésének
elsõ pillanatától az ország nyugati értelemben
vett polgári átalakítását Nagy-Görögország
megteremtésének szolgálatába állította.
Mindeközben az összes göröglakta terület egyesítésének
ezen “Nagy Eszméje”, a szükségképpen sokak érdekét
sértõ modernizációs átalakítás
ideológiai támaszául szolgált.
A fenti törekvéseket
igen hamar, a nemzetközi környezet kedvezõ alakulása
miatt, már az 1912–13-as balkáni háborúk idején
siker koronázta. Az 1832-ben a magyar alföldnél alig
nagyobb területen létrejött Görög Királyság
(lásd 1. térkép) történetében
ez volt az elsõ alkalom, hogy területe nem nagyhatalmi döntés,
hanem saját katonai sikerei révén gyarapodott. Hosszú
egyesülési harcuk betetõzéseként ekkor
került Görögországhoz Kréta, valamint a földrajzi
értelemben vett Makedónia mintegy fele (lásd 1. térkép).
< >
![](nikosz1t.gif)
A gyõzedelmes
balkáni háborúk után azonban új kihívásokkal
kellett szembenézni. Késõbbi konfliktusok lehetõségét
hordozta magában, hogy a harcok révén két nagyon
különbözõ tradíciójú országrész
egyesült. Ez magyarázza, hogy görög állami
hivatalok, melyeknek káderei túlnyomórészt
az 1912 elõtti “Régi-Görögországból”
rekrutálódtak, az új területeken szinte gyarmatosítóként
viselkedtek.4 Az itt élõket gyakorlatilag meghódított
népként kezelték, annál is inkább, mivel
ezen “Új-Vidék” lakossága etnikailag igen vegyes összetételû
volt. Makedóniában a mezõgazdasági földek
jelentõs részét albánok, törökök
és bolgárok (szlavomakedónok) birtokolták,
míg Thesszaloniki gazdasági életét zsidók
ellenõrizték. A görög politikai eliten belül
közmegegyezés volt a tekintetben, hogy a soron következõ
lépés az Új-Vidék asszimilációja
kell legyen, míg a további területgyarapítás,
a göröglakta thrákiai és kisázsiai területeknek
az anyaországgal való egyesítése már
a következõ generációk feladata marad. Az elképzelésbõl
azonban semmi sem lett. Az elsõ világháború
ugyanis alapvetõen új helyzetet teremtett.
A Venizelos miniszterelnök
vezette liberálisok meggyõzõdése szerint az
ország elõtt páratlan új lehetõség
nyílt. Arra számítottak, hogy ha Görögország
az antant oldalán vesz részt a harcokban, akkor a háborút
követõ rendezés során további jelentõs
területnyereséget könyvelhet majd el. Ellenkezõ
esetben, érveltek, nem csak a kisázsiai görögség
helyzete válhat tarthatatlanná, de a balkáni háborúk
szerzeménye is veszélybe kerülhet. Radikálisan
eltért ettõl Konstantin király és a köréje
tömörült katonai-politikai elit véleménye.
Biztosak lévén Németország végsõ
katonai gyõzelmében, s számba véve a brit haditengerészeti
hegemóniát a Földközi-tenger keleti medencéjében,
számukra csak a semlegesség mindenáron való
fenntartása bizonyult járhatónak. Az 1915-ben Venizelos
lemondásával kipattant konfliktus azonban nem egyszerûen
bizonyos politikai körök helyzetértékelésbeli
különbségébõl, hanem a görög polgárságon
belüli mély érdekellentétbõl fakadt.
Egyöntetûen
Venizelos programja mögött sorakozott fel az a vállalkozó
polgárság, mely a háborútól újabb
területeket, piacokat remélt, s arra számított,
hogy gazdasági aktivitásának hagyományos körzetei
végre egy erõs görög állam fennhatósága
alá kerülnek. Az 1909-ben félreállított
tisztviselõ polgárság ezzel szemben attól tartott,
hogy Görögország további gyors bõvülésével,
s dinamikus új vállalkozói rétegeknek az országon
belülre kerülésével, a folyamatok irányítása
teljesen kicsúszik ellenõrzése alól, s maradék
pozícióit is végleg elveszítheti. A háborúba
való belépés kérdését ezért
arra igyekezett felhasználni; hogy a királyi udvar támogatásával
visszakapaszkodjék a hatalomba. Ennek realizálására
a vállalkozó polgárság angol típusú,
liberális állameszményével egy porosz típusú,
katonai-bürokratikus monarchia ideálját állította
szembe. A két polgári réteg eltérõ külpolitikai
koncepciója mögött azonban nem csupán eltérõ
érdekeket vagy modellvonzalmakat, hanem ami még sokkal fontosabb,
eltérõ hátországokat fedezhetünk föl.
A Régi-Görögország
ugyanis, mely a balkáni háborúk és az azt megelõzõ
fegyverkezés terheit is viselte, vonakodott a venizelosi programból
ráháruló újabb áldozatokat felvállalni.
Ennek elsõ jeleit már az 1915-ös választáson
fellelhetjük, melyen a Régi-Görögország inkább
Konstantin, az Új-Vidék pedig Venizelos támogatására
hajlott.5 Ez a kezdetben csekély regionális különbség
hamarosan határozott ellentétté mélyült.
A háború kérdésében ugyanis Konstantin
következetesen a Régi-Görögország érdekeit
tartotta szem elõtt, amiért akár Makedónia
görögségét is hajlandó lett volna feláldozni.
E görögség ezért szükségképpen
Venizelosban, majd 1916 õszétõl az általa vezetett
thesszaloniki ideiglenes kormányban talált védelmezõjére.
Túllépve
azonban a konfliktus aktuálpolitikai dimenzióin, a szembenállás
társadalomtörténeti jelentõségét
és mélységét a görög nemzetállam
kései kialakulásának feszültségei indukálták.
Két frissen egyesült országrész, a Régi-Görögország
és az Új-Vidék ütközött itt össze
azon, hogy ki szerzi meg a domináns nemzetépítõ
elit pozícióit, s kik lesznek a formálódó
nemzeti kultúra hordozói. Márpedig e két világ,
eltérõ társadalma, tradíciója és
érdekei miatt, a nemzetépítés szinte minden
kérdésérõl radikálisan más nézetet
vallott. Mást gondoltak a nemzetrõl, a nemzet és nép,
a nemzet és állam viszonyáról s mást
a nemzeti területekrõl. Másokat tekintettek szövetségeseiknek
és ellenségüknek, s ami az egyik számára
a nemzet érdekében tett ésszerû kompromisszum
volt, az a másik szemében elfogadhatatlan árulásnak
számított. A tét óriási, az alkalom
egyszeri volt, s az indulatok már csak ezért is könnyen
a magasba csaptak. S ha ehhez még hozzávesszük, hogy
mindez az elsõ világháború színpadán
zajlott, akkor könnyen elképzelhetjük azokat a nagy tömegeket
átható erõs politikai élményeket, melyek
az ekkor születõ új politikai közösségek
belsõ kohézióját megalapozták.
A miniszterelnök
és a király 1915-ös szakítását
követõen lezajlott küzdelmek és harcok, a kölcsönös
sérelmek, a mindkét oldalon meghozott áldozatok, a
szükségképpen rendezetlen számlák 1909
eltérõ politikai programok és érdekek mentén
szervezõdött laza mozgalmait egy új szociálpszichológiai
dimenzióval gazdagították. Az erõs belsõ
szolidaritás és “mi érzés” megjelenésével
a venizelizmusban és konstantinizmusban testet öltõ
politikai mozgalmak igen gyorsan szilárd identitástudattal
rendelkezõ politikai táborokká zárultak.6 Éppen
ezért azzal, hogy az antant 1917 nyarán erõszakkal
eltávolította a trónjáról Konstantin
királyt, Venizelost pedig visszahelyezte miniszterelnöki pozíciójába,
csak az ország területi egysége állt helyre.
Az 1915–17-es Nemzeti Kettészakadásból keletkezett
politikai vízválasztó azonban még hosszú
évtizedekre átjárhatatlan maradt.
Mindennek még
a napi politikai gyakorlatban is észlelhetõ hatása
volt. A két tábor szembenállása elõször
is erõsen csökkentette saját vezetõik mozgásterét.
Olykor még az olyan karizmatikus vezérek is, mint Venizelos,
kénytelenek voltak az árral haladni. Ha a politikai elit
egyes kérdésekben hajlott is a kompromisszumra, ezt a bázis
eltökéltsége gyakran megakadályozta. Az erõs
belsõ szolidaritás miatt egyébként is mindegyik
táborban elnézõek voltak saját szélsõségeseikkel.
Ezért nem tett semmit Venizelos egy saját környezetébõl
kiinduló puccskísérlet megakadályozására,
s ezért nem volt képes politikai ellenlábasa, Tsaldaris,
az akkori miniszterelnök egy Venizelos elleni merényletkísérletet
teljes mélységében feltárni.7 A kölcsönös
sérelmek folyamatos gyarapításával ez a “mi
kutyánk kölyke” mentalitás is hozzájárult
a konfliktus állandósulásához. Másfelõl
persze igen gyakran maguknak a politikai vezetõknek volt szükségük
táboruk belsõ kohéziójának karbantartására
vagy megerõsítésére, amihez elég kézenfekvõen
rendre az elszenvedett sérelmek rituális felemlegetéséhez
folyamodtak. A két világháború közti idõszakot
ezért folyamatos múltidézés jellemezte.
Ez a beszédmód
annál is inkább helyénvalónak bizonyult, mivel
a probléma gyökere, a görög nemzetállam kialakulásának
folyamata, még korántsem zárult le. E tekintetben
a háború kimenetele a venizelosi várakozásokat
igazolta. A harcok végeztével Görögország
a gyõztesek oldalán találta magát s az 1920-as
sévres-i békeegyezménnyel megvalósult végre
a nagy álom: “két földrész, öt tenger mosta
Görögországa” (lásd 1. térkép).
A Nagy Eszme beteljesülni látszott, Venizelos és
politikai mozgalma pályájának csúcsára
érkezett.
Ezután azonban
nagyot fordult a világ. A nyolc éve hadban álló
országnak ekkorra már elege lett a liberálisok további
katonai erõfeszítéseket igénylõ “Nagy-Görögországából”.
Az 1920 novemberében megtartott választásokon a többség
a Venizelos-ellenes erõket tömörítõ Néppárt
“Kicsi, de tisztességes Görögországnak” békét
ígérõ jelszavára voksolt.
Ki lehet találni,
mire figyelmeztette Andreas Papandreu 1993 októberében a
választási nagygyûlésén összesereglett
több százezer embert. – Vigyázat, megint megjelentek
azok a politikai erõk – mondotta a makedón kérdésben
szerinte ma kishitû, konzervatív ellenfeleire mutatva –, amelyek
hasonló helyzetben, a “Kicsi de tisztességes Görögország”
jelszavával egyszer már katasztrófába sodorták
az országot.
Hogy ki mit tett,
s fõleg mirõl tehet, az máig sem teljesen tisztázott
kérdés. Tény azonban, hogy a 20. század legnagyobb
görög tragédiája éppen a Venizelos-ellenes
politikai tábor kormányzásának idejére
esett. A görög hadsereg 1922-ben Kisázsiában elszenvedett
veresége, valamint az ott élõ görögöknek
már az elsõ világháború idején
elkezdõdött, de most tetõzõ menekülése
véget vetett a görögség több évezredes
kisázsiai jelenlétének, s végleg eltemette
a görög irredentizmust. A nemzetállam kialakulásának
konfliktusai azonban nem szûntek meg, csupán az országhatáron
belülre tevõdtek (lásd 1. térkép).
Paradox módon Makedóniában az õshonos idegen
etnikumok, szláv parasztok és thesszaloniki zsidók,
kerültek szembe az itt most letelepülõ, idegenbõl
jött, de Görögországban mégiscsak otthon lévõ
kisázsiai görögökkel.
A kisázsiai
katasztrófa, másfél millió menekült letelepülése
egy ötmilliós országban a társadalmi lét
minden szintjén – a kultúra, a nemzettudat, a nemzetállam,
a politika és a gazdaság területén – meghatározó
jelentõségûnek bizonyult. Minket mindebbõl itt
csupán annyi érdekel, hogy a liberálisok fanatikus
hívéül szegõdõ kisázsiai menekültek
saját sérelmeikkel maguk is tovább mélyítették
a Nemzeti Kettészakadásból örökölt
szembenállást. Példának elég talán
csak annyi, hogy a görög hadsereg kisázsiai összeroppanása
után puccsal hatalomra került venizelosi tábor jórészt
az õ nyomásukra végezte ki a Néppárt
csaknem teljes vezérkarát, Gunaris pártalapító
miniszterelnököt és minisztertársait. Az újabb
vér és újabb mártírok pedig egy újabb
évtizedre tették lehetetlenné a szembenálló
politikai táborok közti megbékélést.
Másfelõl,
“az ellenségem ellensége a barátom” alapon, a Venizelos-ellenes
tábor a menekültekkel Makedóniában vetélkedõ
etnikai kisebbségek politikai képviseletét vállalta
fel. Mindez az önmagában nem túl jelentõs konfliktust
a Nemzeti Kettészakadásból eredõ túlfûtött
érzelmek teljes skálájával terhelte meg. A
Venizelos-ellenes erõk még a kisázsiai menekültek
görögségét is kétségbe vonták.
Igen gyakran “törökfattyaknak” vagy, szerintük vitatható
kereszténységükre utalva, “joghurttal keresztelteknek”
nevezték õket. Ez a fanatizmus és indulat egy Régi-Görögország-beli
képviselõt egyenesen arra vitt, hogy 1934-ben a parlamentben
adjon hangot azon meggyõzõdésének, miszerint
a thesszaloniki zsidók görögebbek lennének a kisázsiai
menekülteknél. 8
Mivel a kisázsiai
menekültek túlnyomórészt Makedóniában
települtek le, ez tovább erõsítette a Régi-Görögország
és az Új-Vidék politikai elkötelezettségének,
mint láttuk, korábban is létezett különbségét.
Ezzel vált e regionális ellentét olyan tartóssá,
hogy a két országrész közti régi határvonal
még az 1936-os parlamenti választásokon, sõt
az 1946-os népszavazáson is világosan felismerhetõ
maradt. Az egykori 1912-es országhatár tehát politikaszociológiai
választóvonalként még évtizedekkel késõbb
is meghatározó jelentõségûnek bizonyult.
(Vö. 2. térképet az 1. térképpel)
Pedig a negyvenes
évek közepére minden adott volt ahhoz, hogy a Nemzeti
Kettészakadásból fakadó ellentétnek
ekkor már nyoma se maradjon. Természetesen nem az évtized
békebeli hangulata feledtette az egykori konfliktust, hanem egy
mindent elborító új ellentét szorította
háttérbe.9 A kiindulópont ezúttal is, akárcsak
a Nemzeti Kettészakadás idején, egy háború,
az ország 1941 tavaszán kezdõdõ második
világháborús megszállása volt. A kezdetben
spontán vagy egyéni kezdeményezésû szimbolikus
akciókkal indult ellenállás igen hamar szervezett
formát öltött.10 A különbözõ ellenálló
szervezetek közül végül is az 1941 õszén
alapított Nemzeti Ellenállási Front (EAM) bizonyult
a legjelentõsebbnek. Sikerét elsõsorban annak köszönhette,
hogy a politikai aktivitás hirtelen felerõsödését
nem csupán a nemzeti érzület fellángolásaként
kezelte, hanem annak igen erõteljes szociális, társadalmi
dimenzióira is felfigyelt.
A megszállás
ugyanis paradox módon felszabadította a görög társadalmat
a hagyományos politikai elit paternalista gyámkodása
alól. A helyi közösségek tradicionálisan
egy személyközi kapcsolathálózatra alapozott
kliens–patrónus viszonyrendszeren keresztül integrálódtak
az országos politikába. A választók hagyományosan
egy olyan piramis talapzatát alkották, melynek különbözõ
szintjein a helyi kortesek, kijáró közvetítõk,
pártvezetõk, csúcsán pedig az adott körzet
parlamenti képviselõje helyezkedett el. A megszállás
azonban politikai eszközeitõl megfosztotta és tétlenségre
kárhoztatta ezt az elitet. Sokan közülük külföldre
menekültek. A piramis csúcsa eltûnt, a hierarchia felbomlott.
A keletkezett vákuumban hihetetlen gyorsasággal létrejövõ
öntevékeny helyi szervezõdések pedig az EAM nyújtotta
kereteket töltötték fel. A felszabadulás elõestéjén
az EAM összes szervezetének együttes taglétszáma
elérte az 1,5–2 millió fõt, amit egy alig 7,5 milliós
országban rendkívülinek kell tartanunk. 11
Egy ilyen méretû
politikai tömegmozgalom megjelenése már önmagában
is a korábbi erõviszonyok teljes átrendezõdésével
fenyegetett. Annál is inkább, mivel az EAM-on belül
a kezdeményezõ és vezetõ szerep a kommunistáknak
jutott. Annak a kommunista pártnak, mely a két világháború
közti idõszakban sosem ért el 6 százaléknál
jobb választási eredményt, s melynek a korábbi
évek üldöztetései következtében a megszállás
kezdetén a 2000 bebörtönzött mellett alig 200(!)
szabadlábon lévõ tagja volt. A taglétszám
ezt követõen néhány év alatt több
százezerre növekedett, ami mindennél világosabban
jelzi a bekövetkezett belpolitikai átrendezõdés
robbanásszerû gyorsaságát (lásd 2. ábra).
A helyzet sajátossága,
hogy miközben az EAM-ban felnövekvõ új nemzedék
erõsödõ befolyásra tett szert a nemzeti ellenállás
irányításában, ez alapjaiban kezdte ki a régi
politikai elit hagyományos hatalmi pozícióit is. Figyelembe
véve, hogy mindez a megszállók ellen kibontakozó
fegyveres harc közepette zajlott, számítani lehetett
arra, hogy e belpolitikai átrendezõdésben elõbb-utóbb
döntõ szerephez juthatnak a fegyverek is.12 Az EAM elõször
1943-ban keveredett fegyveres konfliktusba hazai vetélytársaival.
A legtragikusabb összecsapásra azonban már a felszabadulást
követõen, éppen fél évszázada,
1944 decemberében Athénben került sor. Az emigrációból
visszatért kormány csapatai és az EAM katonai szárnya,
az ELAS fegyveresei között hetekig tartó harcoknak több
halottja volt, mint az olasz és német intervenciósok
elleni háborúnak együttvéve. Az ország
végzetesen kettészakadt, a fegyveres erõszak a mindennapok
részévé vált. A megbékélési
kísérletek kudarca, valamint a revansvágytól
fûtött jobboldal terrorja 1945–46 folyamán baloldali
partizánok ezreit kényszerítette vissza a hegyekbe.
Többségük már csak önvédelembõl
is kénytelen volt folytatni a harcot, miközben az ország
egyre mélyebben merült el a 20. századi Európának
az oroszt és spanyolt követõen harmadik legnagyobb polgárháborújába.13
Az 1946-tól
1949-ig tartó harcok folyamán a szembenálló
felek között egy új, rendkívül mély
törésvonal keletkezett, mely alapjaiban rendítette meg
a két világháború közti kétpólusú
politikai pártstruktúrát. A polgárháború
mindenekelõtt átalakította a baloldal arculatát.
Új mártírokat, közösségi jelképeket
teremtett, s a közös harcok emlékével alapozta
meg egy születõ politikai közösség “mi-tudatát”.
Jellemzõ az élmény erejére, hogy még
azokban a társadalmi rétegekben és régiókban
is, ahol a baloldal már több évtizedes erõs befolyással
rendelkezett, a polgárháború vált az elsõdleges
viszonyítási és hivatkozási alappá.14
Újdonság azonban a centrum megjelenése is. Ezt a venizelosi
hagyományban gyökerezõ politikai tábort a baloldaltól
a polgárháború szakadéka választotta
el. Az új konfliktus frissessége és mélysége
azonban azzal fenyegette, hogy a polgárháború gyõzteseinek
oldalán egyszerûen beleolvad a Venizelos-ellenes hagyományt
továbbvivõ jobboldalba. Saját arculatának megõrzése
érdekében ezért, jobbfelõl, a Nemzeti Kettészakadásból
eredõ szembenállás szimbólumainak és
emlékének fenntartásával igyekezett elhatárolni
magát.
2. ábra:
< >
![](nikosz2a.gif)
Így jött
létre tehát az az 1915–17-es Nemzeti Kettészakadásban,
valamint az 1946–49-es polgárháborúban gyökerezõ
háromosztatú politikai rendszer, mely mind a mai napig –
legalábbis 1990-ig biztosan – a görög politikai pártstruktúra
legalapvetõbb jellemzõje maradt. (Ennek sajátosságairól
lásd Nicolacopoulos tanulmányát a jelen kötetben.)
Az 1946–49-es polgárháborúnak a formálódó
politikai struktúrát érintõ utórezgései
azonban az ötvenes évek legvégéig éreztették
hatásukat. A kialakult politikai táborok folyamatossága
ezért a pártstruktúra gyors és állandó
átalakulásával, megújulásával
járt együtt.
A két világháború
közti idõszak meghatározó jelentõségû
pártjai közül a Liberális Párt talpon maradt
ugyan, de elvesztette régi befolyásának jelentõs
részét, köztük a kisázsiai menekültek
támogatását, s csak Venizelos szûkebb pátriájában,
Krétán volt képes megtartani egykori pozícióit.
Kréta egyébként is tartósan megõrizte
sajátos politikai arculatát. A politikai táborok pártokon
átívelõ folyamatossága szempontjából
különösen figyelemre méltó, hogy a krétaiak
a diktatúra bukása után 1974-ben frissen alakult PASZOK-ot
elsõ pillanattól a venizelosi tradíció örököseként
fogadták el. Mindez alapvetõ jelentõségûnek
bizonyult abban, hogy a PASZOK végül is diadalmaskodni tudott
a centrum szavazóinak meghódításáért
folytatott versenyben.
A sajátos
krétai politikai hagyomány továbbélése
szempontjából megvilágító erejûnek
tarthatjuk azt a beszélgetést, melyet 1989 decemberében
folytatott Konstantinos Mitsotakis, az Új Demokrácia, Andreas
Papandreu, a PASZOK elnöke és Harilaos Florakis, a Görög
Kommunista Párt fõtitkára. A megjelent jegyzõkönyv
tanúsága szerint miután a kormányalakítás
elveiben gyors megállapodásra jutottak, a részletek
kidolgozására egy munkabizottság felállításáról
döntöttek. Ebbe Florakis pártjának egy krétai
származású vezetõjét delegálta:
– Látom, krétait javasolsz – figyelt fel erre a szintén
krétai Mitsotakis. – Igen, mi erõsek vagyunk krétaiakban
– válaszolta a GKP fõtitkára. – Csak nem krétai
vagy te is? – kíváncsiskodott az Új Demokrácia
vezére. – Nem – szólt közbe az addig hallgató
Papandreu –, régi Venizelos-ellenes családból származik.
Tudjuk meg egyúttal mi is, hogy a beszélgetésben
Kréta nem csupán földrajzi, hanem politikai kategóriaként
szerepelt.
Ami a Liberális
Párt befolyásának ötvenes évekbeli visszaesését
illeti, az jórészt a centrum táborán belüli
balközép pártkezdeményezésnek köszönhetõ,
mely megpróbálta a venizelosi tradíció radikális
köztársasági szárnyát az EAM polgárellenes
népi radikalizmusával ötvözni. Átmeneti
sikerek után ez a kísérlet 1952-ben ugyanúgy
összeomlott, mint ahogy 1952-ben tûnt el a politikai porondról
a Venizelos-ellenes tábor addigi vezetõereje, a Néppárt
is. Mindkettõ ugyanazon ok miatt. A mérföldkõnek
számító 1952-es választásokat ugyanis
egy új, 1951-ben alapított jobboldali párt, a Görög
Tömörülés nyerte. Ez a Venizelos-ellenes tradícióban
gyökerezõ párt volt az elsõ tudatos kísérlet
arra, hogy a Nemzeti Kettészakadásból származó
politikai vízválasztót az 1946–49-es polgárháborúból
fakadó ellentétnek rendeljék alá. Ezzel a programmal
a Görög Tömörülés nemcsak a saját
táborához tartozó nagy múltú Néppártra
mért megsemmisítõ vereséget, de sikerült
befolyását az egykori venizelosi tábor, illetve a
korábban bevehetetlennek hitt Új-Vidék egy részére
is kiterjesztenie. A vidék politikai szocializációs
mechanizmusainak megértése szempontjából különösen
fontos, hogy ez a folyamat alapvetõen bizonyos liberális
képviselõknek az új pártba való átlépésével
zajlott, akik új politikai közösségükbe a
választóikat is magukkal tudták vinni. Ezen folyamat
révén az ötvenes években a Régi-Görögország
és az Új-Vidék politikai elkötelezettségének
hagyományos különbsége fokozatosan eltûnt,
miközben e kulturális jellegû regionalizmus helyébe
a város és falu funkcionális ellentéte lépett.15
A jobboldal több mint egy évtizedes folyamatos kormányzása
idején a városok ellenében elsõsorban az agrárnépesség
elkötelezett támogatására számíthatott.
Legdinamikusabb támaszának azonban egy, az ötvenes évek
elejére kialakult új középosztály bizonyult.16
A megszállás és a polgárháború
különleges körülményei között ugyanis
egy sajátos eredeti tõkefelhalmozás indult be, melynek
során új vállalkozó csoportok foglalták
el a két világháború közti polgári
rétegek pozícióit. Már a megszállás
kezdetén, az 1941–42 telén bekövetkezett éhínség
idején megfigyelhetõ, hogy igen jelentõs polgári
ingó és ingatlan vagyonok áramlanak át az élelmiszerek
feketekereskedelmét ellenõrzõ csoportok kezébe.
Ez a háború alatt született új vállalkozó
réteg a polgárháborút követõen
tovább erõsödött. Õk voltak azon állami
politika elsõdleges kedvezményezettei, amely a kommunista
kihívásra egy nemzeti középosztály tudatos
megteremtésének kísérletével válaszolt.
A polgárháború gyõztesei ettõl remélték
a megrendült polgári rend helyreállítását
és a tartós társadalmi stabilitás megteremtését.
E program gazdasági bázisát azonban döntõen
nemzetközi források, többek között a Marshall-segély,
teremtették meg. A kísérlet is csak azért sikerülhetett,
mivel óriási, sokszor az éves nemzeti jövedelem
felét is elérõ összegekrõl volt szó.
A nemzeti középosztály programjában és
végrehajtásának módjában ugyanakkor
a második világháború utáni görög
társadalom egyik legmeghatározóbb jellemzõjét
fedezhetjük fel. Mivel a fenti pénzek csak a görög
állam közvetítésével juthattak el az érdekeltekhez,
itt találhatjuk meg az állam és a magánvállalkozások
máig fennálló kibogozhatatlan összefonódásának,
valamint az állam fokozott gazdasági szerepvállalásának
gyökereit.
Az 1952-tõl
1963-ig tartó görög ötvenes évek jobboldali
államának legitimációja elsõ sorban
a polgárháborúból fakadt. Ezért volt
Görögország a második világháború
után az egyetlen olyan állam Európában, amelyben
kommunistának lenni nagyobb bûnnek számított,
mint a fasiszta megszállókkal együttmûködni.
A jobboldal például már az 1954-es helyhatósági
választásokon egy volt kollaboráns miniszter polgármesterségét
támogatta. Kommunista elkötelezettségüket ezzel
szemben a nemzeti ellenállás legkiemelkedõbb hõseinek
sem volt hajlandó megbocsátani. Jól példázza
ezt Manolis Glezos élettörténete, aki azzal, hogy 1941
májusában letépte az Akropoliszról a horogkeresztes
zászlót, a nemzeti ellenállás nemzetközileg
is legismertebb gesztusát hajtotta végre. Ez sem menti meg
azonban attól, hogy az ötvenes években ne töltsön
több évet számûzetésben és börtönben.
Számûzetését tölti éppen akkor is,
amikor 1951-ben képviselõvé választják.
A parlament persze mandátumát megsemmisíti. Néhány
szabadon töltött év után, legközelebb már
újságszerkesztõként, 1958-ban tartóztatják
le, aminek egyébként érdekes magyar vonatkozása
is van: a Szovjetunióban a bebörtönöztetése
elleni nemzetközi tiltakozás jegyében 1959-ben portréját
ábrázoló bélyeget adtak ki, mire a görög
posta válaszul az 1956-os forradalom évfordulójára
idõzítve “Szabadságot a népeknek” felirattal
Nagy Imre-bélyeget jelentetett meg.
A jobboldal egy évtizedes
kormányzása alatt – az internálás intézményétõl
kezdve a feddhetetlenségi bizonyítványon keresztül
a polgári szabadságjogokat korlátozó törvénykezésig
– az állami eszközök teljes kelléktárát
igénybe vette ahhoz, hogy a kommunista baloldalt politikai gettóba
zárhassa. Ez a külsõ nyomás nyilván hozzájárult
ahhoz, hogy a baloldal közösségi identitástudata
a kilencvenes évekig folyamatosan fennmaradjon. A döntõ
azonban mégis a polgárháborúban kialakult belsõ
szolidaritás volt. Ez a kohézió olyan erõsnek
bizonyult, hogy még 1952-ben sem szavaztak a kisebbik rossznak számító
centrum pártjaira, holott mindenki elõtt világos volt,
hogy a többségi választási rendszer miatt saját
jelölt parlamentbe juttatására semmi esélyük.
Nem is jutottak parlamenti képviselethez, ráadásul
a jobboldalt is hatalomra segítették. Kaptak is érte
éppen elég szemrehányást a centrumtól.
Legutóbb, mint már említettük, 1985-ben a PASZOK-tól.
Az ötvenes évek
vége felé egy pillanatra úgy tûnt, hogy a polgárháborúból
kinõtt hárompólusú politikai struktúra
egy bal-jobb típusú kétpólusú rendszer
irányába mozdul el. A baloldal országosan a második,
a városokban pedig a legerõsebb politikai erõvé
vált. Ezt a polarizálódási folyamatot akasztotta
meg a hatvanas évek elején a venizelosi tradíció
folytatójaként jelentkezõ Centrum Unió megalakulása.
Mivel a jobb- és baloldalt már korábban is egy-egy
párt – egyfelõl a Görög Tömörülés
utódaként létrejövõ ERE, másfelõl
az 1951-ben alapított EDA – képviselte, a Centrum Unió
létrejöttével a hárompólusú rendszer
nem csupán megszilárdult, de hárompártivá
egyszerûsödött.
Így jött
létre tehát az a hárompárti struktúra
melyhez a görög politikai rendszer az 1967-es katonai diktatúra
okozta kényszerszünet után, a parlamentarizmus 1974-es
helyreállítását követõen visszatalált.
Az ekkor frissen alakult pártok, a jobboldali Új Demokrácia,
a centrista PASZOK és az újból legalizált GKP,
a hatvanas évek pártjainak egyenes ági leszármazottai,
s ennyiben sok évtizedes hagyomány mai folytatói.
Olyan politikai táborokat képviselnek, amelyek kialakulása
az országot egykor mélyen és tartósan megosztó
polgárháborús konfliktusokhoz (1915–17, illetve 1946–49)
kötõdik. A közös harcok emléke, s az ebbõl
fakadó “mi érzés” ezért stabilitásuk
legfõbb – a politikai programok és társadalmi bázisok
ilyen hosszú idõtartamon belül szükségszerû
változását is ellensúlyozó – forrása
(lásd 3. ábra).
Legalábbis
így volt ez az 1990-es választásokig. Az 1993-as októberi
parlamenti választásokon azonban egy új jobbközép
politikai formáció, a Politikai Tavasz sikeres bemutatkozása,
valamint a baloldal kettészakadása s együttes befolyásának
csökkenése a régi politikai táborok lassú
felbomlását, a közös harcok emlékébõl
táplálkozó belsõ kohézió gyengülését
sejteti. Annál is inkább, mivel igazán nagy tömegeket
megmozgató politikai harcokra utoljára a hatvanas évek
elsõ felének polgárjogi küzdelmeiben került
sor. A megelõzõ évtized gyors gazdasági fejlõdésének
következtében Görögország egy elmaradott vidéki
agrártársadalomból városi szolgáltató
társadalommá vált. Ezen új városi társadalmi
rétegek az ország demokratizálásának
reményében a venizelosi hagyományokban gyökerezõ
Centrum Unió mögött sorakoztak fel. Az õ reményeik
emelték az addig nem túl sikeres Georgios Papandreut a “demokrácia
atyjaként” egy karizmatikus vezér magaslataiba, s az õ
csalódásuk tette máig emlékezetessé
Konstantinos Mitsotakis, a Centrum Unió kormányának
bukásához vezetõ “pártütését”.
A közeljövõ
tendenciái ma még bizonytalanok. Természetesen nem
zárhatjuk ki teljesen annak lehetõségét, hogy
az esetleges jövõbeni politikai konfliktusok a régi
politikai táborok identitástudatának ismételt
felerõsödéséhez vagy akár új táborok
születéséhez vezetnek. Pillanatnyilag valószínûbb
azonban, hogy a pártelkötelezettségek szempontjából
a politikai táborok identitástudata mellett vagy helyett
a jövõben felértékelõdik egy másik,
mint láttuk, eddig is folyamatosan jelenlévõ – s állandóssága
mellett is meglepõ rugalmasságról, alkalmazkodó
képességrõl tanúskodó – tényezõ,
a kliens–patrónus viszonyrendszer szerepe.
E viszonyrendszer
múlt századi gyökereit Tsoukalas, hagyományos
vidéki formáit Damianakos és modern mai változatát
Spanu itt következõ tanulmányai mutatják
be.
Jegyzetek
1. Fokasz, N. (1991): “Hullámzó
pártharcok – tartós erõviszonyok. Politikai hétköznapok
Görögországban.” Társadalmi Szemle, 10.
73–82.
2. Dakin, D. (1989): I
enopiisi tis Elladas 1770–1923. Morfotiko Idrima Ethnikis Trapezis,
Athéo.
3. Mavrogordatos, G. (1988).:
Venizelizmos ke astikos eksighronizmos.
4. Mavrogordatos, G.: Meletes
ke kimena gia tin periodo 1909–1940. Sakkula, Athén–Komotini.
5. Ikonomu, N.: “I dio genikes
ekloges tu 1915” in: Veremis, Th. és Gulimi, G. (szerk.): Elefterios
Venizelos Kinonia-Ikonomia-Politiki stin epohi tu.
6. Mavrogordatos, G. (1983):
Stillborn Republic. Social Coalitions and Party Strategies in Greece,
1922–1936. Berkely.
7. Dafni, Gr. (1974): I
Ellas metaxi dio polemon 1923–1940. Ikaros, Athén, 1974.
8. Lásd 4. jegyzetet.
9. Petropulos, I. A. (1984):
“Ta ellinika paradosiaka kommata kata tin periodo tis katohis.” In: Iatridis,
G. O. (szerk.): I Ellada sti dekaetia 1940–1950. Themelio, Athén.
10. Chondros, I. L. (1984):
“I elliniki antistasi 1941–1944, Epanektimisi”. In: Iatridis, G. O. (szerk.):
I Ellada sti dekaetia 1940–1950. Themelio, Athén.
11. Vernardakis, Chr. és
Mavris, G. (1991): Kommata ke simmahies stin prodiktatoriki Ellada.
Exantas, Athén.
12. Iatridis, G. O. (1984):
“Emfilios polemos, 1945–1949: ethniki ke diethnis paragondes.” In: Iatridis,
G. O. (szerk): I Ellada sti dekaetia 1940–1950. Themelio, Athén.
13. A Boszniában
jelenleg még folyó polgárháború pontos
méreteirõl nincs tudomásunk, ezért a fenti
sorrendben nem vettük figyelembe.
14. Nicolacopoulos, I. (1985):
Kommata ke valeftikes ekloges stin Ellada 1946–1964. EKKE, Athén.
15. Lipset, S. M. és
Rokkan, St. (szerk.) (1967): Party Systems and Voter Alignments: Cross-National
Perspectives. New York–London.
16. Vergopulos, K. (1984):
“I Sigrotisi tis neas astikis taksis, 1944–1952” In: Iatridis, G. O. (szerk.):
I Ellada sti dekaetia 1940–1950. Themelio, Athén.
Észrevételeit,
megjegyzéseit kérjük küldje el a következõ
címre: replika@c3.hu
vissza
|