Medvetánc![](pdf.gif)
Oroszország angolszász sajtótükörben*
Mester Dóra Djamila
„Ismerjük meg Oroszország pénzügyi horrorfilmjének kulcsfiguráit. Szétmarcangolt,
vérzo, korcs és ellenséges teremtmények - akik minduntalan elomásznak
odúikból, hogy további viszályokat keltsenek."1
„Még ha aufklérista hevülettel félresöpörhetnénk is minden
misztifikációt, minden romantikus-eksztatikus Oroszország-mítoszt és Nyugat-metaforát,
akkor sem foghatnánk vissza teljesen az Oroszország létezését firtató
kérdés metafizikai pátoszát: Oroszország van - hogyan lehetséges?"
(Szilágyi 1999: 10)
A hidegháború végével a Szovjetunió megszunt létezni, és a jogutód - Oroszország
- nagyhatalmi státusa kérdésessé vált. Ebbol az következne, hogy egyben
megszunt az a hidegháborús diskurzus is, melyben a „Nyugat" önmagát
és a „nyugati világ"-ot úgy értelmezhette, mint a vasfüggönyön „innen"
eso részt. A keleti blokk széthullása implikálná, hogy a két részre osztott
világkép ezentúl nem tartható, Oroszország reprezentációjának elemzése
viszont azt sugallja, hogy ha a régi falak le is omlottak, épültek helyettük
újak. Bár Oroszország (ma már?) nem tekintheto a hagyományos értelemben
vett nagyhatalomnak, a „nyugati" médiumokban továbbra is jelentos
világpolitikai szereploként tüntetik fel. Foglalkoznak az országgal, hangsúlyt
kapnak bizonyos történései, valamilyen formában benne van a nyugati világ
vérkeringésében.
E tanulmány azt elemzi, hogy angolszász gazdasági szövegek hálójában -
konkrétan az 1998-as orosz tozsdeválság eseményét tárgyaló cikkekben -
milyen kulturális attitudökre lehet bukkanni. Az Oroszország-kép egyediségét
ugyanazon idoszak másik, sokakat foglalkoztató gazdasági krízisérol, a
brazil gazdasági válságról szóló írások és szintén az 1998. oszi, angolszász
vonatkozású válságjelenségeket tárgyaló szövegek elemzése teszi élessé.
Történeti elozmények
„Nyugat-Európa" és Oroszország történelmi kapcsolatai
nagyon régre nyúlnak vissza. Az orosz állam kialakulásától fogva európainak
számított, mert társadalmi-gazdasági talapzata rokonságot mutatott más
késon jött európai népek felzárkózási modelljével, és mert az 1054-ig
egységes európai kereszténység egyik képviseloje volt. Kereskedelmi, kulturális
és dinasztikus kapcsolataival jelen volt a nemzetközi politikában. Nyugat-Európa
és Oroszország viszonya alapjaiban a mongol hódítást követoen változott
meg. Ennek oka elsosorban az volt, hogy Oroszország apró, jelentéktelen
államokra hullott szét, függetlenségét elvesztette, az idegen hatalom
elzárta a Nyugattól. Erre az idoszakra tehetok az elso úti beszámolók
Oroszországról, amelyek szerepe a késobbiekben is meghatározó volt. Oroszország
az európai népek számára titokzatos, félelmetes, a távolság és a legendák
ködébe veszo birodalommá vált. Az erre a vidékre tévedt utazók a legvadabb
históriákat terjesztették róla, ahogy azt egy 18. századi utazó késobb
megjegyezte: „az orosz népnek hosszú évszázadokon keresztül az a szerencsétlenség
jutott osztályrészül, hogy mindenki az összes lehetséges sületlenséget
világgá kürtölhette róla anélkül, hogy félnie kellett volna a cáfolattól"
(Szvák 1988: 82).
A 16. században Európa csak Sigismund Herberstein birodalmi követ latinul
írt beszámolójából kaphatott némi információt a távoli Oroszországról.
Sokáig ez számított alapirodalomnak, még a késobbi utazók közül is sokan
az o munkájára hagyatkoztak, a Nyugat szemében az a „korabeli orosz élet
enciklopédiájának számított" (Szvák 1988: 121). A késobbi történelem
folyamán a birodalmi politikának köszönhetoen Oroszország ismét aktív
nagyhatalomként jelent meg Európa színpadán. A nemzetközi politika történetébol
jól ismert hatalmi törekvésekbol, amelyek a háborúkban és a diplomáciai
tárgyalásokon zajlottak, Oroszország is kivette a részét. Az információáramlás
azonban ettol még nem gyorsult fel ugrásszeruen. Az utazók beszámolói
igyekeztek kielégíteni az olvasók szenzációéhségét, és ezzel egyre inkább
olyan történetek születtek, amelyek megerosítették, hogy Oroszország valóban
egy ismeretlen, idegen világ, telve megmagyarázhatatlan furcsaságokkal.
Ezen írások jelentosége éppen abban rejlik, hogy egy olyan területrol
szólnak - az orosz hétköznapi világról -, amelyrol máshonnan akkoriban
nem származtak információk. Oroszországot egy mesebeli birodalomnak festik
le, ahol télen rettento hideg van (ez különösen megragadta az utazók fantáziáját),
nyáron minden csodálatosan zöld, a föld és a természet gazdag, az emberek
egészségesek stb. Gyakoriak a népkarakterológiai, néplélektani általánosítások,
sokszor jellemeznek egy egész népet egy-egy odavetett jellemvonással,
ezzel kívánván megfejteni az orosz ember rejtélyét. Ezek a megállapítások
legnagyobbrészt dehonesztálók, és leereszkedéssel kezelik az orosz népet,
ami már jelzi, hogy mintegy a nyugati muveltség jegyében vonják felelosségre
a „megújulásra képtelen" pravoszláv vallási-kulturális közegben élo
embereket.
A 17. században ez a folyamat nemcsak folytatódott és felerosödött, hanem
jelentos mérföldkohöz is érkezett. Ekkor kezdodött ugyanis „Kelet-Európa
felfedezése", mely a nyugat-európai felvilágosodás igen fontos „alkotása"
volt. A híres enciklopédisták már nemcsak Nyugat-Európára koncentráltak,
hanem elkezdték „feltérképezni" az addig nagyrészt ismeretlen Kelet-Európát
is. Ez a feltérképezés nem csupán földrajzi, de civilizációs, kulturális
dimenziót is jelentett. Megnott a keletre utazók száma, kutatók, kalandorok
indultak addig ismeretlen vidékekre, hogy meghódítsák azt. Beszámolók,
útleírások tömegét hagyták az utókorra, melyekben egy meglehetosen sajátos
Kelet-Nyugat diskurzust keltettek életre. A felvilágosodás korában ugyanis
a Nyugat létrehozott egy nagyon „más" világot, egy önmagától gyökeresen
különbözo képet alkotott, egyben önmagát is definiálta. A más megléte
és körülírása arra szolgált, hogy azzal megfogalmazza saját értékrendszerét
és annak legitimitását. „Kelet Európát tárgynak tekintik, a különbözo
nyugat-európai felvilágosodásbeli intellektuális muveletek tárgyának"
(Wolff 1994: 365).
A „másság" meghatározása leginkább civilizációs dimenzió mentén zajlott.
A felvilágosodás azáltal, hogy létrehozott egy egészen újszeru diskurzust,
egy sajátos Oroszország-reprezentációt, a civilizáció nevében hatalmat
szerzett saját alkotása, a „felfedezett Kelet-Európa" felett. Létrejöttek
azok a jegyek, melyek ettol kezdve elválaszthatatlanul hozzánottek a felvilágosodás
torzszülött gyermekéhez. Torzszülött volt, mert szülojétol csak hiányosan
és rosszul „örökölte" annak tulajdonságait, és a Nyugat szívesen
kérte számon rajta azon hibáit, amelyek magában nem muködtek megfeleloen,
mintegy „kiélhette" rajta minden frusztrációját. Kelet-Európa félig
barbár volt, félig pedig magán hordozta a „civilizáció" jegyeit.
Egy köztes identitást kapott ebben a születo diskurzusban. A szolgaságra
való hajlam, a testi fenyítés „belülrol jövo" igénye, a pénzért megveheto
értékek, a megbízhatatlanság mind a felvilágosodástól kapott ismertetojegyek
voltak.
A 19. század közepére meggyökeresedett az a nézet, hogy Oroszország és
Kelet-Európa népei két ellentétes vonzáskörben élnek, a civilizáció és
a barbárság között. Mindezen felfogást erosítette Custine márki Oroszország
1839-ben címu munkája, mely önmagában is igen nagy benyomást tett a nyugati
közvéleményre. Egyre jobban kikristályosodott a kép, mely szerint Oroszország
civilizálatlan, barbár, és megváltásra váró. Custine márki egyetlen mondata
remekül megfogalmazza a földrajzi és ideológiai dimenziók összemosását
és a koncepció lényegét: „Franciaország és Oroszország között a Kínai
Nagy Fal emelkedik, amely nem más, mint a szláv nyelv és népkarakter"
(idézi Wolff 1994)2. A diskurzus pedig tovább élt, és a különbözo történelmi
korszakokban új formában jelentkezett. Custine márki kínai falát 1946-ban
felváltotta a vasfüggöny, és a leosztott szerepek a hidegháború alatt
is tovább éltek. Mi sem igazolja ezt hívebben, mint az, hogy 1946-ban
újra kiadták az Oroszország 1839-ben címu munkát Franciaországban, 1950-ben
pedig az Egyesült Államokban. A könyv Amerikában mint „… a valaha a Szovjetunióról
készített legjobb, eroteljes és idotlen politikai megfigyelés" került
bemutatásra (Wolff 1994: 365).
A „másság"-reprezentációk
Pénzügyi horror - Oroszország „nyugati" tükörben
Az 1998. júliusi The Economist címlap-illusztrációja
(lásd a következo oldalon) szemléletesen vezet a civilizációs diskurzusba.
A címlapon egy ortodox ikon szerepel, a foalak - glóriával a feje körül
- az orosz elnök, angyalokkal körülvéve, akik kezükben SOS feliratú bankjegyet
tartanak. Egy ortodox egyházi táblaképrol van szó. Az ikon feladata, hogy
emlékeztesse a hívoket az isteni valóság és a teremtett világ, az örökkévaló
és a mulandó között fennálló különbségre. Az ikon ezt a „tényt" hangsúlyozza,
a rajta szereplo központi személy pedig a transzcendens és az immanens
között közvetít. Az angyalok az IMF és az LCT (=IMF) nevet viselik, utalva
ezzel arra, hogy itt nem a keresztény egyház istenérol, annál inkább a
nyugati pénzvilág mennyországáról van szó. Az ikon és a benne szilárdan
álló, az emberek hitével megtámogatott „szent" alak a mozdulatlanság,
a változatlanság. Az ikon, mint a hétköznapi élet egy szerves része, s
egyáltalán, az egész kép sugallta ortodox világ a nyugati olvasótól idegen,
misztikus, kicsit más idobeli és kulturális dimenzióba tartozik. Ami összeköti
a jelennel, ami egyértelmuen értésünkre adja, hogy ez nem csupán egy történelmi
kalandozás, azaz orosz elnök személye az épp aktuális szent személy helyett3.
Ugyanitt lehet megemlíteni egy másik, az elemzési idon kívül eso The Economist-illusztrációt
(118. old.) is, melyben egy láthatóan a nyugati világot megtestesíto figura
négykézlábra ereszkedve a vállán cipel egy „darabot" Oroszországból
(ez utóbbit az oly sokszor szereplo hagymakupolák jelenítik meg). A kép
a Western man's burden címu cikk kíséroje, amely cím egyértelmuvé teszi
a felvetett hipotézist. A kép méretarányai, melyben a nyugati ember a
nagy, és vállán a világ aprócska, a Gullivert juttatják eszünkbe a maga
kultúrkörével együtt4. Élve ezzel az asszociációval, adódik az értelmezés,
melyben Oroszország Liliput, a „más" világ. Ismerve a swifti mondanivalót
a korabeli Anglia számára, értheto, hogy Liliput kiváló példa a különbözés
ábrázolására.
Képek hosszú sorát lehetne még elemezni és prezentálni, de az újságok
szövegei is jelzik, hogy valami különös, kicsit érthetetlen, de mindenképp
nagyon „távoli" világként jelenik meg Oroszország a nyugati olvasók
számára. A szövegekben található kifejezések közül is jó néhány sugallja
a fent említett üzenetet. A másképpen viselkedés; a sárban való lubickolás;
a káosz, zurzavar; az elszigetelodés5 csak néhány azokból, melyek a leggyakrabban
fordulnak elo. Szintén a másság képet építik azok a mondatok, melyek hangsúlyozzák
az elkezdést, a tanulást, a nem jól elsajátított képességet, a nyugati
vívmányok funkciónak nem megfelelo használatát. Az egyik Financial Times-cikk
mondata a maga gúnyos és kicsit lesajnáló stílusában igen eroteljes: „Ez
jellemzoen orosz választás volt, választás a nagyon rossz és a katasztrofális
között". A szövegekbol és a képekbol is elo-elokerülnek azok az ismertetojegyek,
melyekkel a felvilágosodás ruházta föl a korabeli Kelet-Európa és Oroszország
népeit. Finom utalások, célzások találhatók az újságok kommunikációjában,
melyek sejtetik, hogy az orosz nép eredendoen más, és igazán meg nem változtatható.
A Financial Times 1998. szeptemberi számában megjelent A flash in the
pan címu cikkének illusztrációja (120. old) egy virágmintával díszített
angol-WC-t ábrázol, mely tele van dobálva mindenféle holmival, amelyek
a nyugati civilizációt szimbolizálják, mellette WC-papír hever, mely nem
más, mint a felcsavart orosz zászló.
A cikkek tartalomelemzése6 során alkalmazott aktív-passzív skála mind
a négy újságnál ugyanazt az eredményt hozta. Az aktív-passzív kategória
azért fontos, mert a diskurzusban a szerepek olyanfajta leosztását jelenti,
melyben a passzív fél az alárendelt, vagy legalábbis kiszolgáltatott az
aktornak. Az aktor birtokában van tulajdonságainak és cselekedeteinek
is. Végez dolgokat, és vállalja azokért a felelosséget. Ennek ellenkezoje
igaz a passzív félre, aki sokkal inkább elszenvedoje az eseményeknek,
nem teljesen a maga ura. Eszerint a „nyugati" szereplokre csak kevés
passzív ige vonatkozik, a többi kivétel nélkül aktív. A passzív igék (ördöngös
feladattal kell szembenéznie - Business Week; oket vélték a hidegháború
gyozteseinek - Business Week; már csak keveset tehetnek - Financial Times;
viselik a felelosséget - Financial Times; félnek a leértékelodés okozta
zurzavartól - The Wall Street Journal; nem sikerült a rubelt megtámogatnia
- The Wall Street Journal) olyanok, melyekben az alany nem alárendeltként
jelenik meg, a szövegkörnyezetbol tudjuk, hogy mások hibájának a terheit
kell viselnie. „Nem sikerült a rubelt megtámogatnia", de tudatja
az írás azt is, hogy ezt már sok sikeres kísérlet elozte meg. A mostani
eredménytelenségnek is az az oka, hogy egyszeruen kapacitása határához
érkezett, vagyis, hogy már megtett minden tole telhetot. Ez konkrétan,
többször is elofordul a szövegekben: „megtesz minden tole telhetot"-
hangzik el egyetlen cikkben négy alkalommal (The Economist).
Az orosz szereplokhöz tartozó igéken végzett skálázás eredménye árnyalhatóbb.
Bár jelentosebb a passzív igék relatív elofordulása, nem tapasztalható
ilyen tisztán a végponthoz való tendálás. Ezért érdemes sorra venni, hogy
milyen igék szerepelnek az aktív oldalon. Meglepo módon szinte csak negatív
jelentéstartalommal bíró igékrol van szó: elmulaszt, harcol, megkérdojelez,
vonakodik, ígérget, forrong, sot: vérszagot szimatol (sic!)7. Az orosz
szereplokhöz nagyon gyakran társulnak olyan igék, melyek negatív konnotációt
sejtetnek. Ilyenek például a fenyegetettség, az agresszió hangulatát közvetíto
harcol, fenyeget, hatalomra tör, veszélyeztet, forrong, ostromol, felfal
stb. igék. Az igeidok és módok jelentosége szintén nem elhanyagolható.
Az orosz szereplok esetében igen sokszor fordul elo a kell és a kellene
(will have to, would have to), valamint a múlt ideju feltételes mód. Ezek
mindenképpen jelzik a Nyugat-relációt, ahol a Nyugat viszonyítási alapként
szolgál, a szerzok pedig a kell vagy kellene szócskával állást foglalnak
a - szerintük egyetlen - helyes megoldási út mellett.
Negatív konnotációjúak a megbízhatatlanságot jelzo, jelento igék és szerkezetek.
Ezek gyakorisága igen nagy a szövegekben. A rubel leértékelését és a 90
napos adósság-visszafizetési moratórium bejelentését követo napok, hetek
híradásainak mindegyike hangsúlyozta, hogy Jelcin elnök három nappal a
bejelentés elott határozottan állította: nem lesz leértékelés. A térség
kiemelt jellemzoje a megbízhatatlanság: megígér, de elmulasztja az ígéret
megtartását (ez nagyon gyakran elofordul a szövegekben), szétszórja a
pénzt, vonakodik a szükséges intézkedések meghozatalában, fenyeget az
összeomlás és a politikai káosz veszélye, nem tud úrrá lenni a helyzeten
stb. A szövegekben nyílt vonulatként jelenik meg az ún. befektetoi bizalom
kérdése. Ez megfelelo nyílt színi apropót ad a kérdés állandó szerepeltetésére
és sulykolására. Gazdasági kontextusban a bizalom hiánya arra utal, hogy
az illeto ország intézményi rendszere nem képes biztosítani azokat a kereteket,
amelyek a toke biztonságos befektetését lehetové tennék. Vagyis nem elég
fejlett a gazdaság, nem alakult ki kelloképpen a demokratikus politikai
rendszer: „félkész demokrácia" (The Economist). A mércéül szolgáló
Nyugathoz képest egy félkész, elnagyolt, „félig civilizált" ország
gazdasága tárul elénk.
A nyugati világ szereploi szinte csak a pénzügyi élet területérol kerülnek
ki. Sokszor képviseli a Nyugatot néhány nagyon jellemzo szereplo, mint
az IMF, a Világbank, a nyugati kormányok, a Nyugat, az Egyesült Államok,
vagy a külföldi befektetok, ami igen eros Nyugat-öntudatot tükröz. Amennyiben
feltételezzük a Kelet-Nyugat diskurzus létét, ez sokkal inkább erosíti
a különállás, mint az összetartozás (akár egy jövobeni összetartozás)
érzését. A Nyugat „személyes" képviseloi egytol egyig gazdasági szakértok,
elemzok, pénzpiaci szakemberek, illetve jelentos és elismert kutató cégek,
bankok, állami intézmények hivatalos képviseloi. Minden alkalommal megszólalnak
a cikkekben, kifejtik nézetüket - még ha az nem is bír új információtartalommal.
Nevük és hivatalos titulusuk mellett intézetük, munkahelyük teljes neve
is megjelenik, nemegyszer feltüntetik még az elozo szervezetet is, ahol
alkalmazásban álltak. Ez vizuálisan annyit tesz, hogy egy nyilatkozó személyt
a szövegben mintegy kétsornyi hivatalos jellemzés követ. Mindennek komoly
szerepe van, mert ezeknek az eszközöknek az alkalmazása a szövegen belül
az autoritást hivatott megjeleníteni, jelen esetben egyértelmuen a Nyugat
autoritását. „…nagy jelentoségu a kommunikátor hozzáértésének, szakavatottságának
megítélése is. A személyes kapcsolatok számának korlátozottsága és a mindennapi
kommunikáció részévé váló témák hallatlan sokfélesége következtében növekszik
azok száma, amelyek eldöntéséhez a személyes ismeretségi körön belül egyre
nehezebb szakavatott partnert találni. A tömegkommunikációs eszközök lehetoségei
e tekintetben rendkívül kedvezoek: a legkülönbözobb témakörök szakembereit
mozgósíthatják munkájuk során" (Angelusz 1995: 133).
A leggyakrabban megjeleno orosz szereplok: Borisz Jelcin, Kirijenko, Oroszország,
az orosz kormány, a kommunista többségu Duma, a szélsoséges ellenzék,
a lakosság és az „oligarchák". Míg a Nyugatot jellemzo szereploket
a fenti felsorolás szinte teljesen lefedte, addig Oroszország esetében
jóval hosszabb listáról lehet beszélni. Céljuk lehet a szakavatott és
precíz tájékoztatás képének erosítése, azonban mivel épp a tájékoztatás
egy igen szuk területre korlátozódik, a szereplok sokasága megfelelo háttér-információ
hiányában csak bonyolítja a tálalt szituáció átláthatóságát, ezúton kódolt
elemekkel is alátámasztva azt a szövegesen is hangsúlyozott állítást,
mely szerint Oroszországban káosz és zurzavar van. A szereplok jelentos
része teljesen passzív, érdemes azonban megnézni, hogy kik azok, akiket
megszólaltatnak. Az orosz reformpolitikusok szólalnak meg, akik köztudottan
elkötelezték magukat a nyugati típusú politikai irányvonal mellett, vagyis
követik a „helyes" utat. Oket érezhetoen kisebb mértékben terheli
a felelosség a történtekért, ok már nem annyira „mások". „Nem Kirijenko
hibája, hogy a begyuruzo ázsiai válság megbolygatta a feltörekvo országok
piacait" (The Economist).
Idonként orosz gazdasági szakértok is szót kapnak, számuk azonban igen
szerény, és a hátuk mögött álló intézmény, a foglalkoztató cég, a bank,
a kutatóintézet minden esetben valamilyen kapcsolatban áll a Nyugattal.
Ez biztosítja, hogy véleményük valóban referenciapontként szolgálhasson.
A háttérben pedig a kiábrándult, cinikus, sztrájkoló, fizetését követelo,
de leginkább passzív orosz nép. A „hitelesség" kedvéért a szövegek
idonként közölnek az „utca emberével" készített interjúkat, ezek
azonban helyenként olyannyira abszurdak, hogy megkérdojelezodhet „valódiságuk".
A megkérdezett vagy egy nincstelen koldus, esetleg egy Onyx márkabolt
igazgatója, vagy éppen egy McDonald's üzlet alkalmazottja.
„A gyámoltalan óriás és a gonosz medvebocs" -
Oroszország brazil tükörben
Az elemzés egyik kontrollterülete Brazília. Erre az országra
is kiterjedt az Ázsiából induló 1998-as pénzügyi válság, szinte ugyanazon
idoszakban jelentek meg cikkek ebben a témában is az elemzett lapok hasábjain.
A nyugaton kívüli térségrol lévén szó, a kiválasztás alapját egy hasonló,
kizáró diskurzus feltételezése jelentette. A Latin-Amerika és a Nyugat
között fennálló diskurzus feltérképezésében kettejük szintén régi idokben
gyökerezo sajátos kapcsolata, és ennek a Kelet-Nyugat diskurzussal való
összehasonlítása finom pikantériával rajzolja ki a másságokkal kapcsolatos
beszédmódokat.
A két térség reprezentációjának legszembetunobb különbségeihez tartozik,
hogy a brazil cikkekben nem használnak olyan „vad" metaforákat, mint
az orosz témájúakban. Míg a mottóban megjeleno „horror" témaválasztás
is jelzi a Kelet-Nyugat diskurzus egyik sajátosságát, mely az oroszokat
úgy kezeli, mint akik a Nyugatból valók, csak annak kicsavart, torz részei,8
addig a kontrollcikkekben egyáltalán nem találhatók ezekhez hasonló gúnyos,
sérto utalások, erosen negatív konnotációjú kifejezések. Ezt a szövegekhez
tartozó illusztrációk is alátámasztják. A brazil témájú írások kísérojeként
nem fordulnak elo képek, melyek oly mértékben hordoznának kulturális többletjelentést,
mint az orosz reprezentációk. Amíg például a Jelcint ábrázoló The Economist-címlap
e kultúrkör minden ismertebb jelképét magán hordozza, addig csak egyetlen
olyan brazil vonatkozású fotót találtunk a kontrollanyagban, amely túlmutat
a semleges ábrázolásmódon. A kép, mely a Latin America seeks shelter címu
The Economist-cikk illusztrációja (123. old.), egy nyomornegyedbeli házat
és lakóit ábrázolja. Sötét boru asszony két, majdnem pucér gyerekével
az ajtóban áll, a férfi (nem tudjuk, de feltehetoleg a férj) pedig a kép
bal szélén, arról kicsit lecsúszva, a falat támasztja. A sötét bor, a
nemi szerepek ábrázolása, a férfi tétlenséget mutató beállítása, a munkanélküliségre
tett utalás és a putri képei szintén eros konnotációval bírnak. A különbözoség
szempontjából viszont annak van jelentosége, hogy az átnézett szövegekben
sehol nem volt ehhez hasonló, illetve, hogy a fent bemutatott ábrázolás
nem hordoz közös jegyeket az orosz térségre jellemzo illusztrációkkal.
Ezen a képen sokkal inkább a fajilag is értelmezett szegénységen, az elmaradottságon,
mint a kulturális „másságból" eredo „félig civilizált" veszélyes
„barbárságon" van a hangsúly.
A Business Week cikkének - How to Reshape the World Financial System -
képanyaga a világban terjedo pénzügyi válságjelenségeket elemzo grafikonok
kíséroje. Az írás részletesen tárgyalja a különbözo térségek e szempontból
vett sajátosságait. A szóban forgó oldalon három fotó látható az azokhoz
tartozó grafikonokkal (125. old.). Legfölül, a 'Brazília' kockában „Egy
bróker a Sao Pauló-i tozsdén a részvényárfolyamok zuhanását figyeli"
szöveg, a képen egy szemüveges, ingujjban, de nyakkendoben levo férfi
mobiltelefonnal a kezében, szemöldökét összevonva figyeli az elektronikus
kijelzot. Alatta, a 'Mexikó' kockában „A Samsung munkásai Tijuanában:
a részvénypiaci válság közeledik" felirat és egy olyan fotó látható,
melyen egzotikus arcú, finoman sminkelt fiatal no, egyen munkaruhában
egy számítástechnikai futószalagon dolgozik, mögötte sok hasonló társának
elmosódott kontúrja. Legalul, az 'Oroszország' kockában a legmeredekebben
zuhanó grafikon mellett „A moszkvai piacon csak a tradicionális valutában
bíznak" felirat alatt egy idos, ázsiai vonású, mélyen barázdált arcú,
fejkendos no újságpapírba csomagolt kenyeret tart a kezében. Mögötte a
többi szereplo elmosódik, de azért jól kiveheto a háttérben álló no alakja,
aki sportcipot és hímzett kendot árul. Az elso két kép a modern pénzügyi
szektort és a külföldi tulajdonban levo elektronikai gyárat mutatja, míg
az orosz néni tradicionális, „oskori".
A szereplokhöz tartozó igék esetében is feltuno eltérések találhatók.
Míg Oroszországra vagy a passzív, vagy a negatív igék (rombol, visszautasít,
meghiúsít, forrong, lázad, összekever, rosszul alkalmaz stb.) jellemzoek,
addig Brazíliánál ez másképpen van. Itt is viszonylag magas a passzív
igék aránya, vagyis hangsúlyos, hogy az aktor a Nyugat - az angolszász
szereplok - és Brazília a tehetetlen óriás, másrészt viszont éppen az
Oroszország-relációban jelenik meg a Brazíliát jellemzo passzív igék azon
funkciója, mely azt jelzi, hogy az átgyuruzött krízishelyzetért nem Brazília,
hanem éppen Oroszország a felelos. A Last Stand? címu The Economist-cikk
egy mondata: „… igazságtalan, hogy Brazíliát büntetik az orosz pénzügyi
összeomlás miatt". Brazília olyan színben tunik fel, mint aki mindent
megpróbál, és mégis ártatlan áldozata a bekövetkezo eseményeknek: a vállalnia
kellett a kockázatot, rákényszerült a kamatlábemelésre, a pénzügyi világ
pánikhangulatának fo sodrába taszították, érdemtelenül büntetik stb. Oroszország
esetével ellentétben nem a negatív igék vannak túlsúlyban, sot számuk
elenyészo. Brazília megpróbál, igyekszik, sikerül megoldania, bevezet,
szigorít, szembenéz, vállal, tárgyal, megfontol, vagyis pozitívan és aktívan,
cselekvoként szerepel. Az igeidok használata szintén hasonló következtetéseket
implikál. A kontrollcikkek esetében ugyanis nem a feltételes és a felszólító,
esetleg feltételes felszólító módok (would, have to, should, should have)
dominálnak, hanem sokkal inkább a befejezett múlt, a sima múlt, jelen
és jövo idok.
A fentebb említett felelosség kérdése a szereploket, elsosorban az elnököt
jellemzo tulajdonságok vizsgálatánál is felbukkant. Cardoso nem hibás,
amiért az ázsiai válság továbbgyuruzött, mindenáron bevezeti (és nem csak
ígéri!) a szigorító intézkedéseket, nem tehet róla, hogy belekeveredett
ebbe az egészbe. Az események kínálta párhuzam az, hogy mindkét országnál
szóba kerül a politikai helyzet. A politikai elemzés apropója már önmagában
is figyelemre méltó. Brazíliában lejárt az elnök mandátuma, és a pénzügyi
válság éppen a politikai választások idején érte az országot. Oroszországban
azonban éppen a válság miatt téma a politika, az elnök gyengülo egészségi
állapota és helyzete, valamint a „félkész" demokráciából eredo bizonytalanság,
melynek hatása a gazdaságra számottevo. Ezen túlmenoen, míg Oroszország
esetében a politikai ellenzék veszélyes, idegengyulölo, nem szeplotlen,
hírhedt, befolyásos, kommunista, újfasiszta stb., a politika hátterében
iparmágnások (tycoons) és oligarchák állnak, addig a brazil választások
egyetlen említésre méltó mozzanata az, hogy Cardosót a gazdasági válság
ellenére is újraválasztják, mert sikeres, mert élvezi a választók bizalmát,
illetve egyszer már eredményesen visszaszorította az inflációt stb. A
politikai ellenzék pedig teljesen „normális", arról nem is beszélve,
hogy szerepe nincs túlragozva, az egyetlen megnevezett ellenzéki politikus
a baloldali Inacio Lula da Silva, aki teljesen „Nyugat-konform" ellenzéki.
Érdemes kitérni az elnökök személyére. Mindkettejük szerepe hangsúlyos,
ami részben következik a politikai berendezkedésbol. Nemzetközi színtéren
mindketten államuk megtestesítoi, és emiatt az elemzés szempontjából érdekes
az összevetésük. Jelcin elnök személye összetettebb, és ez jól kirajzolódik
a lapok jellemábrázolásából. Egyszerre hivatott képviselni államán belül
a nyugati érdekek megnyilvánulását, de egyben országát is a külföld felé.
Személye a médiában sajnálatra méltó, komikus, a tisztelet teljes hiánya
érzodik a megjelenítéseken. Jelcin beteg, erotlen, kiszámíthatatlan, hatástalan,
ügyefogyott, biztos vesztes, hitelét vesztett. Csak olyan tulajdonságokkal
ruházzák fel, melyek dehonesztálóak rá nézve. Cardoso ezzel szemben elismert
partner, megfelelo szakember, a 67 éves volt szociológus személyes varázsát
rendíthetetlen nyugalommal ötvözi, a krízisre adott válasza bátor, úgy
tunik, hogy rendíthetetlen a belé vetett bizalom9, egyszóval olyan, mint
egy elnök. A „normalitás" abban is testet ölt, hogy eleve kevesebb
jelzovel ékesítik, mint ahogy egy gazdasági témájú cikknél ez elvárható.
A bizalom, mint azt láthattuk, a jelen kontextusban kiemelt fontosságú.
Egy pénzügyi krízis esetén a befektetok érdekei könnyen sérülhetnek, ezért
az o szempontjaik a mérvadóak. Az újságok szemszögébol mindkét vizsgált
térség külso térség, ami jelenti a jogi, intézményi háttér különbözoségét
és az ebbol fakadható bizonytalanság érzését. Ha egy külso térségben válság
következik be, akkor a befektetok a válság súlyosságától függoen tokekivonással
reagálnak. Ez a mozzanat mindkét reprezentációban jelen van. A beállítás
azonban meroben más. Oroszország esetében a Nyugat aktívan kiveszi a részét
a mentési folyamatból azzal az érvvel, hogy az egymaga nem képes rá, a
függoségi viszony nagyon direkten rajzolódik ki a szövegek textúrájából.
A „nyugati" befektetok pánikolnak, kiderül, hogy sem az intézményi-jogi,
sem a politikai háttér nem biztosított, hogy nincs demokrácia, hogy „kiskirályságok"
vannak, és ennek elsodleges kárvallottja a Nyugat, aki pedig önként vállalva
segít. A brazil témájú cikkekben az intézményi háttérrol szinte egyáltalán
nem tesznek említést, a politikáról is csak a választások kapcsán. Amennyiben
konkrétan van szó a befektetett pénzek biztonságáról, az annyi, hogy a
politikai, intézményi háttér már sok évvel ezelott megszilárdult. Tehát
ugyanúgy, mint az elnök személyével kapcsolatban, nem foglalkoznak a kérdéssel,
vagyis a demokrácia, e szövegek szerint, „normálisan" muködik. A
tokekivonás, mint elsodleges szempont, itt is explicite szerepel. Ami
azonban másképpen van, az az, hogy a szövegek éppen meggyozni igyekeznek
olvasóközönségüket arról, hogy Brazília elég biztonságos, és nem kell
onnan tokét kimenekíteni, illetve szintén új vonás, hogy a befektetok
hovatartozása nem derül ki a cikkekbol. Nem a nyugati befektetok igyekeznek
megfelelo megoldást találni, hanem a befektetok (investors), megkülönböztetés
nélkül. Ha van jelzojük, akkor az a hazai és a külföldi, amelyen belül
nem történik további pontosítás. A téma lebegtetése viszont azt sugallja,
hogy nem teljesen egyértelmu a biztonság kérdése ebben a térségben sem,
vagyis feltételezhetünk egy rejtett bizalmatlanságot.
A brazil témával foglalkozó írások a Nyugat kategóriával szinte egyáltalán
nem operálnak. Míg az oroszországi cikkekben következetesen a „Nyugat",
a „nyugati" kormányok és velük szemben Oroszország szerepelt, addig
ilyen különbségtétel a kontrollcikkek szövegeiben egyáltalán nincs. Különösen
pikáns felfedezés viszont az, hogy amint a globális válság kapcsán Oroszország
kerül elo, a vele szembeállított Nyugat is azonnal megjelenik, illetve,
a Nyugatot sehol nem helyettesíti Észak. A szembeállításokban a fejlett
országok, G7 iparosodott országok, az IMF, nemzetközi pénzügyi intézmények,
külföldi kormányok és a nem brazil országok konkrétan megnevezve kerülnek
elo. Vagyis egyfajta „globalizációs" diskurzus szerint szervezodnek
a Brazília-szövegek. Míg az orosz témát tárgyaló cikkekben a megszólaltatott
személyek vagy a nyugati világhoz tartozó, hosszú titulusokkal ellátott
szakértok voltak, vagy nyugati érdekeltségu intézménynél dolgozó, annak
elkötelezett orosz szakemberek, addig a brazil esetben már a táblázatok
összeállításánál nehézséget jelentett a brazil és nem brazil szereplok
megkülönböztetése. Sokszor ugyanis sem a névbol, sem az intézménybol nem
derült ki világosan, hogy ki milyen ország érdekeltségi körébe tartozik.
Brazília, míg egyik oldalon elkülönül és Latin-Amerikához tartozik, addig
a másik oldalon már szerves része a nyugati, vagy inkább „globális"
pénzvilágnak.
A „tükör" - ahogyan magukról írnak
A külso események (external events) okozzák a fejlett
világ jelenlegi kríziseit - tudjuk meg az angol és amerikai gazdasági
lapokból. A begyuruzo problémák igen sok bonyodalmat okoznak a legkiválóbb
szakmabeli koponyáknak is, a „feltörekvo" piacok okozta rendetlenségben
a nyugati országok a saját házuk táján is rendet kell, hogy tegyenek.
A cikkekbol kiderül, hogy Nagy-Britannia megindult a hanyatlás útján,
hogy az amerikai tozsdéken komoly válságtünetek jelentkeztek, hogy a legtöbb
nagyvállalat átszervezési procedúrák elott áll, és hogy a három nagy nyugati
térség valutái igencsak egymás rovására versenyeznek. Azonban minden ilyen
hír mellett szerepel az a megállapítás is, hogy mindez azért történik,
mert Oroszország leértékelte a rubelt, mert a jól bevált nyugati gazdaságpolitikai
recepteket a „feltörekvo" (emerging) országok vagy egybol elutasítják,
vagy rosszul valósítják meg azokat. A legszembetunobb különbség az orosz
és angolszász témájú cikkek között a sajátos, „felelosséghárításos beszédmód".
Míg Oroszország saját hibájáért mindig maga felelos, s a brazil válságért
is sokszor Oroszország felelos, addig az angolszász válságjelenségek okozói
minden esetben a már említett „külso események". A kritikus, kemény
hangú, nemegyszer gúnyos hangvétel ezeknek a témáknak is megszokott kíséroje
- különösen a The Economist esetében -, de a jelentosebb történéseknél
a lapok következetesen mentesítik a felelosség alól a nyugati pénzügyi
világ szereploit. Az orosz válság kérdésében szinte egyáltalán nem vizsgálják
a saját felelosségüket, a nyugati befektetok magatartása minden esetben
a helyes megoldás - saját tozsdéjük muködésével, sokszor tunik úgy, mintha
nem is foglalkoznának.10
A válságokat tárgyaló írások csak elvétve szólnak nemzeti gazdaságpolitikákról,
országbeli sajátosságokról. Sokkal gyakoribb ehelyett a nemzetközi szerepvállalás
említése, az összehangolt vagy közös politikák szerepe, a nemzetközi intézményeknek
való megfelelés kérdése. Az IMF, mint vezeto pénzügyi szervezet, kiemelkedik
ezekben az ábrázolásmódokban. A már említett „globalizációs" diskurzus
melletti legfobb érv az IMF szövegekbol kirajzolódó szerepe. Ahogyan az
már a brazil cikkekben is feltuno volt, a tanár, az orvos, az infúzió
mind az IMF feliratot viselik. Ez nem változik a globalizációs és kifejezetten
angolszász írásoknál sem. A The Economist cikkének - Lessons from a crisis
- illusztrációján (130. old.) például az IMF-hímzéses, nyakkendos, szemüveges,
idosebb férfi (aki lehet tanár vagy gazdasági szakember) egy „Terv"
feliratú ábrára mutatva magyaráz. Az ábra közepén egy három részre szakadt
földgömb látható, a repedések elmozdulásának irányát nyilak jelzik. Egy
nagy hasadás hosszában szeli ketté Európát úgy, hogy Ázsia (Oroszországot
is magában foglalva) a keleti oldalra esik, a nyilak a két rész egymással
ellentétes elmozdulását jelzik. Egy sokkal kisebb repedés is látható a
földgömb sarkában, ami sejteti, hogy Japán már nem tagja ennek az ázsiai
blokknak. A képen igen sok részlet érdemel némi továbbgondolást. A hatalom
birtokosa, az autoritás megtestesítoje a tanár személye. Az a tény, hogy
ez a cikk a globális gazdasági válság kérdésével foglalkozik, vagyis részletesen
kitér az egyes területek sajátosságaira, illetve azok összefüggéseire,
és hogy a tanár az IMF feliratot viseli, arra enged következtetni, hogy
a legfobb autoritás az IMF nemzetközi pénzügyi szervezet, melyben az Egyesült
Államok vállal vezeto szerepet. Ezt a hipotézist a szövegekbol elokerülo
állítások végtelen sora és a képanyagok gazdag utalásai erosítik meg.
„Az IMF-program tökéletes volt, a hiba az alkalmazásban van" - idézi
a Financial Times Michael Camdessust, a szervezet ügyvezeto igazgatóját11,
az „IMF eredeti feladata az volt, hogy kivezesse a világot a pénzügyi
felfordulásból" - hangzik el ugyanebben a cikkben. A térkép tagolása
megfelel a Kelet-Nyugat diskurzusnak: Oroszország nem része Európának,
sot a nyilak a fokozódó különállást jelzik.
Az angolszász témájú írások azt hivatottak igazolni, hogy a Kelet-Nyugat
diskurzus sajátosnak vélt elemei valóban egyedülállóak abban az értelemben,
hogy a „hazai pályáról" szóló szövegek nem tartalmaznak olyan kulturális
többletet, mint amelyek az oroszországi eseményrol szóló cikkekben megtalálhatók.
A külso bunbak keresése a hazai válságproblémákra nemcsak annak explicit
módon történo megjelenítésében, de abban is megnyilvánul, ahogyan a különbözo
témákat tálalják, illetve ahogyan az igék használatával bánnak. Mindkettoben
ugyanis a reagálás, a külso hatásra adott válasz motívuma jelenik meg.
A „vállalatok a globális krízis hatására átszervezési feladattal állnak
szemben, új típusú problémákkal néznek farkasszemet" stb. Az igék
esetében pedig vagy az áldozatvállalást szimbolizáló passzív igék, mint
zuhanással kell szembenéznie, a nemzetközi zurzavar fenyegetettségét turi,
vagy hogy kihívással találkozik szerepelnek, és a nagyobb számban is eloforduló
pozitív aktív igék, mint a javít, orvosol, elkerül, készen áll, aggódik,
harcol stb.
Akárcsak a többi elemzett anyagban, itt is igen sok szereplot vonultatnak
fel a cikkek. Két különbség azonban szembetuno. Egyrészt a megszólaló
szakértoknél az újságok nem tartják szükségesnek olyan kimeríto részletességgel
felsorolni az illetok titulusát és alkalmazó intézményeik nevét, címét,
mint azt teszik a külso térségeknél. Másrészt nemcsak elemzok, közgazdászok
és más elméleti szakemberek nyilatkoznak, hanem szép számban vállalati
ügyvezeto igazgatók, elnökök is, akik konkrét gazdasági érdekeket képviselnek
és szólaltnak meg. Az angolszász szövegekben is fellelheto kritika, kemény,
számonkéro hangnem, ami az írások természetébol is következhet - összességében
azonban az elemzés azt mutatja, hogy a „semleges", negatív konnotációt
nem tartalmazó igék és tulajdonságok túlsúlya jellemzo.
Oroszország - mindaz, ami látszik
Az önmeghatározáshoz szükséges ellenségkép kialakítását,
a „másság" konstituálását a Nyugat Oroszország esetében szinte minden
tekintetben megvalósítja. Az elemzett cikkek beszédmódjából Oroszországról
egy igen határozott karakter rajzolódik ki. Olyan karakter, mely azokat
a tulajdonságokat kelti életre, melyektol a Nyugat szabadulni szeretne.
Oroszország a Nyugat eltorzult formája, hordozza a Nyugat jegyeit, de
csak épp a felismerhetoség szintjén, mintegy a kapcsolódási pontokat jelölendo.
A mottó korcsszüleményei is ezt hivatottak illusztrálni. Oroszország misztikus,
idegen és nagyon távoli, a „szürke zóna" teremtménye. Veszélyes és
fenyegeto, gyanakvással figyeljük. Félig civilizált és barbár.
Az elemzett szövegek a kontrollcikkekkel való összevetésben azt mutatják,
hogy az orosz válság pénzügyi világra gyakorolt tényleges hatása12 lényegesen
kisebb volt, mint amit a brazil válság esetleges elmélyülése idézett volna
elo. A szövegek viszont mégis arról tesznek tanúbizonyságot, hogy az orosz
válság veszélyesebb, fenyegetobb. Oroszország megjelenítése függetlenedik
a tényleges gazdasági eseményektol, egyfajta kulturális dimenzió mentén
szervezodik. A kontrollcikkek elemzésének eredményeibol az következik,
hogy Brazília sokkal inkább része a Nyugatnak (bár nem teljes jogú tagja),
Oroszország pedig célpont a másság meghatározásának mechanizmusában. Könnyelmuség
lenne azonban csupán a Nyugatot „hibáztatni" éppen az orosz identitás
hagyományos dilemmája miatt. A nyugatos-szlavofil vita régre nyúlik vissza,
az orosz értelmiség igen sokszor került e kétarcú identitás szétválaszthatatlan
hálójába; sokszor maguk az oroszok sem tudták eldönteni, hogy inkább Ázsiában
lennének európaiak, vagy hogy Európában töltenének be egyfajta eurázsiai
szerepet (Sz. Bíró 1995). A kétféle vonzáskör mindvégig meghatározó maradt.
A felvilágosodásban gyökerezo civilizációs reprezentáció ilyetén továbbélése
azért fontos, mert maga is alakítja a társadalmi „valóságot". „Az
ellenségnevekben osi tudások, mitikus konstrukciók élednek újjá. Mindenekelott
a világ kettéosztása jóra és rosszra, rendre és káoszra, Isten és Sátán
muvére. A politikai ellenségkonstrukciók már nélkülözik a mítoszok és
a vallások mélységét, világmagyarázó erejét, de manírjuk és észjárásuk
tovább él. A közélet színterein is van káosz, bun és Sátán, csak éppen
új alakban és más nevekkel jelenik meg: kommunista, burzsoá, imperialista,
magyar, román, bozgor, zsidó, liberális, nacionalista. A szemantikai oppozíciós
kategóriák áttekinthetové és veszélyessé teszik a világot, felhasználóját
felmentik a töprengés és a felelosség alól" (Szabó 1998: 10).
Forráskritika
A The Economist angol gazdasági hetilap és a Financial
Times napilap, valamint a Business Week és a The Wall Street Journal,
amerikai heti- és napilapok elemzése került a tanulmányban feldolgozásra.
Vizsgálódási szempontként szolgált a cikkek újságban elfoglalt helye,
valamint a lapok profilja. Meghatározó volt továbbá, hogy milyen mufajú,
milyen terjedelmu és stílusú cikkek kerültek az anyaggyujtésbe.
A forrásanyag részletes elemzése és a kapcsolódó táblázatok megtalálhatók
a szerzo Medvetánc - Oroszország angolszász sajtótükörben címu diplomamunkájában.
Hivatkozott irodalom
Angelusz Róbert (1995): Kommunikáló társadalom. Budapest:
Ferenczy Kiadó.
Edelman, Murray (1998): Politikai ellenségek konstruálása. In Az ellenség
neve. Budapest: Jószöveg Muhely Kiadó.
Krippendorff, Klaus (1995): A tartalomelemzés módszertanának alapjai.
Budapest: Balassi Kiadó.
Panofsky, Ervin (1984): Jelentés a vizuális muvészetekben. Budapest: Európa
Kiadó.
Sz. Bíró Zoltán (1995): Az orosz történelmi fejlodés különössége: rivális
koncepciók és az önreflexió hagyományai. In Replika, 19-20: 93-102.
Szabó Márton (1998): Az ellenség neve. Budapest: Jószöveg Muhely Kiadó.
Szilágyi Ákos (1999): Oroszország elrablása. Budapest: Helikon Kiadó.
Szvák Gyula (1988): Moszkóvia és a Nyugat. Budapest: Magveto Kiadó.
Wolff, Larry (1994): Inventing Eastern Europe. Stanford-California: Stanford
University Press.
A képek forrása
117. old. - The Economist, 1998. július 11.
118. old. - The Economist, 1998. december 12.
120. old. - Financial Times, 1998. szeptember 5-6.
123. old. - The Economist, 1998. augusztus 29.
125. old. - Business Week, 1998. október 12.
130. old. - The Economist, 1998. október 3.
Jegyzetek
* Köszönet Melegh Attilának, Sz. Bíró Zoltánnak, Csigó
Péternek és Karácsony Gergelynek munkámhoz nyújtott segítségükért.
1 „Meet the zombies in Russia's financial horror film. Misbegotten, malevolent
creatures, mangled and bleeding - but determinedly crawling back out of
their graves and hell-bent on even more mischief." (The undead. In
The Economist, 1998. szept. 19., 113. old.)
2 „There is between France and Russia a Chinese wall - the Slavonic language
and character" (Wolff 1994: 365).
3 A képek elemzésénél a Melegh Attila vezette Széchenyi István Szakkollégiumi,
diskurzuselemzo kurzuson elhangzott ötletek (Simonfalvi Ildikó, Tönko
Vera, Várhegyi Vera) és Ervin Panofsky (1984) címu munkája is felhasználásra
került.
4 Az illusztráció részletesen került elemzésre Tönko Vera szakkollégiumi
beszámolójában.
5 A dolt betuvel vett részek a cikkekben használt eredeti kifejezések
fordításai.
6 A cikkek válogatásánál és feldolgozásánál a tartalomelemzés módszertana
szolgált alapul. A szövegben található szereplok, tulajdonságaik, és a
hozzájuk tartozó igék kigyujtése és táblázatba rendezése, majd az Osgood
és munkatársai (lásd Krippendorff 1995) által javasolt szemantikus differenciaskálákon
való elhelyezés jelentette az elemzés kiindulópontját. Minden skálát konceptuálisan
két ellentétes terminus rögzít, és a vizsgálat során a közbülso skálaszakaszok
jelentésének részletezése nélkül az egyes adatrögzítési egység attribútumai
azzal írhatók le, hogy azok milyen messze vannak a két szélso minoségtol.
A tanulmányban az eros-gyenge, az aktív-passzív és a pozitív-negatív tulajdonságpárok
szerint rendezodnek a kigyujtött igék. Ez a három skála megfelel az emberi
affektív megismerés három alapveto dimenziójának: az ero, az aktivitásbeli
és az értékelési dimenziónak. A cikkekbol rendszerezett igék és jelzok
azonban sokrétubbek és árnyaltabbak annál, hogy ez a három szempont teljesen
kimerítse az elemzést. A Zillman- (lásd Krippendorff 1995) féle hatfokozatú
szemantikai aspektusskálán a „nincs jelen-nagyon ritkán-ritkán-közepesen-sokszor-nagyon
sokszor" értelmezési lehetoségek szerepelnek. Ez az igék, a jelzok
és a szereplok elofordulási valószínuségének vizsgálatát segítette. A
szövegszeru elemzés további árnyalást engedett. Szempontként felmerült
az igék jellegzetességeinek vizsgálata aszerint, hogy azok milyen módban,
személyben és idoben szerepelnek, mennyiszer fordul például elo egy-egy
szereplore vonatkoztatva feltételes vagy felszólító mód, mennyire gyakori
a múlt és jelen ido használata stb.
Ugyanezen módszerek jelentek meg a kontrollcikkek elemzésénél is. A két
térségre vonatkozó reprezentációk eloször a maguk kontextusán belül kerültek
elemezésre, majd a kapott, két megjelenítési forma sajátosságai véglegesen
az eredeti szövegekkel összevetve rajzolódtak ki. Az összehasonlítás a
táblázatok és az „adatok kínálta" szempontok alapján született. A
prioritást annak kimutatása jelentette, hogy az Oroszországról szóló szövegek
mennyire egyedülállóak, a bennük megtalálható kulturális attitudök mennyire
fordulnak elo a kontrollanyagokban is, illetve ha nem, akkor az eltérések
hogyan ragadhatók meg. Az azonos dimenzió mentén elhelyezheto ellentétes
fogalompárok összehasonlításával jól mutatható, hogy milyen diskurzusok
jelennek meg a különbözo szövegekben. Ezen túlmenoen az ugyanazon témák
tálalásai közötti különbségek, illetve az ugyanazt a jelentéstartalmat
hordozó szavak, kifejezések eltérései is elemzésre kerültek.
A paradigmának megfeleloen az elemzésnél elsodlegesen az összehasonlítások
domináltak. Az Oroszország-kép sajátossága, a Kelet-Nyugat diskurzus két
szempontból is a hasonlításban mutatkozik meg. Egyrészt a diskurzus önálló
vizsgálatánál - mint azt a táblázatok is mutatják - az angolszász és az
orosz szereplok tulajdonságain, a hozzájuk kapcsolódó igéken, illetve
az egyéb módokon megfogható különbségeken keresztül, másrészt a kontrollcikkekkel
való további összevetésben.
7 A dolt betuvel szedett részek itt is a cikkekben talált eredeti kifejezések
fordításai.
8 Ebben más, mint az orientalizmus, mert a Kelet valami esszenciálisan
különbözo a Nyugat szemében.
9 „…a választók azért Cardoso mellett teszik le voksukat, mert úgy tunik,
hogy egyedül az o politikája biztosítja a gazdasági stabilitás fennmaradását"
(Financial Times, 1998. szept. 18.).
10 „A célpontáthelyezésnek az a formája, amely leginkább elosegíti a politikai
és társadalmi stabilitást, nagy valószínuséggel az önmagunk hibáztatására
való hajlam: a buntudat, amelyet egyénként és egy osztály tagjaként érzünk
az egyébként a gazdasági és társadalmi intézményeknek is tulajdonítható
kudarcokért" (Edelman 1998: 106).
11 „Ahogy Oroszország esetében is, nos, a program jó volt, a hiba az átültetéskor
jelentkezett. De mindezek ellenére is elmondható, hogy Oroszország visszafordíthatatlan
lépést tett a piacgazdaság felé, és ez a Nyugatnak sem került sokba"
(1998. Financial Times, szept. 17.).
12 Ez a megállapítás nem a „valósággal" való összevetés, hanem magukból
az újságok szövegeibol derül ki; „Oroszország valószínuleg komoly hatással
volt az amerikai bankokra, de ha a latin-amerikai országok megindulnának
a lejton, annak sokkal súlyosabb következménye lenne". (The Wall
Street Yournal, 1998. szept. 11.); „A bankminosíto cégek egyetértenek
abban, hogy a latin-amerikai hanyatlás sokkal komolyabb hatásokkal járna,
mint az orosz összeomlás" (Financial Times, 1998. szept. 11.).
vissza
|