… és nem is kell hozzá zene ![](pdf.gif)
Megismerési stratégiák az antiszemita értekezésekben
és Adorno könnyuzene-kritikájában
Kodaj Dániel
A rasszista retorika és az „alacsonykultúrát" elítélo
beszédmód érdekes hasonlóságokat mutat. Mind a ketto egy homogén és ellenszenves
fajt tételez (elobbi az emberek, utóbbi a mualkotások körében), amely
szemben áll az igaz vérvonal képviseloivel, és valami okból eredendoen
alantas, netán veszélyes és kártékony is. E fajokról mindenki tudni vél
bizonyos alapigazságokat, például hogy korcs, méltatlan ösztönök és célok
mozgatják oket (nyers hatalomvágy, haszonszerzés), és hogy ez a romlottság
nem csupán esetleges hiba bennük, hanem az alaptermészetük. A kétfajta
érvelés, érdekes módon, még hasonló következtetéseket is sugall: ajánlatos
védekezni e fajták ellen, például szegregálni és diszkriminálni oket -
kizárni a „szórakoztató regényeket" az esztétikai diskurzusból (vagy
legfeljebb patológiás esetként hivatkozni rájuk), óvni tolük az ifjúságot,
elzárni elolük az állami támogatások csatornáit. Vagy végleg megszabadulni
tolük.
Cikkemben annak próbálok utánajárni, hogy ez a kétfajta érvelés vajon
nem egyfajta-e, azaz felfedezheto-e a felszínes hasonlóságon túl valódi
strukturális párhuzam. Rokonítható-e az a mód, ahogyan nemzetidegen fajokról,
illetve kultúraidegen mualkotásokról beszélünk? Milyen megismerési stratégiák
dolgoznak a háttérben?
A vizsgálat alapja Adorno könnyuzenecikke lesz (Adorno: Könnyuzene, 1970),
melyet több okból is kitüntetett munek érzek. Adorno az összes alacsonykultúra-ellenes
toposzt egybegyujti1, mesteri kézzel szo suru és gazdag szöveget belolük,
és az egész probléma mögött hatalmas társadalomfilozófiai perspektívát
villant fel. Elmélkedései során pedig egy fontos paradoxonra is rábukkan,
melyet egészen érdekes módon old fel.
Az Adorno-cikk elemzése elott a Kirekesztok c. gyujtemény (Karsai 1992)
néhány 1945 elotti antiszemita szövegrészlete, illetve az antiszemitizmussal
foglalkozó szakirodalom alapján próbálom feltérképezni, hogy milyen eszközökkel
dolgozik a rasszista retorika2, és ez alapján próbálok felelni rá, hogy
mennyiben tekintheto rokonnak a rasszista és az alacsonykultúra-ellenes
beszéd.
Hangsúlyozni szeretném, hogy a kétfajta beszédmódnak mint politikai fegyvernek
a történetérol semmit sem kívánok mondani. Eszem ágában sincs a rasszizmus
következményeit a sznobizmuséhoz mérni. Az, hogy uszításra melyik beszédmód
alkalmasabb, tehát a ketto közül melyik a veszélyesebb, nem kérdés és
nem is része e cikk vizsgálódási körének. Amikrol itt szó lesz, azok a
megismerési stratégiák: a fogalmi rendszer, a dikció, az érvek tánca;
az objektivitás retorikája és a retorika objektivitása.
Kezdjük is mindjárt az elején: a rasszista gondolkodás mélyszerkezeténél.
A faj genezise
Gordon Allport a rasszista gondolkodás gyökerének az
etnikai eloítéletet tartja, ami, meghatározása szerint, „hibás és rugalmatlan
általánosításon alapuló ellenszenv" (Allport 1999: 38)3. Ez az ellenszenv
hívja életre a rasszista érvrendszer alapjául szolgáló irracionális csoportkategóriákat.
Ilyen kategóriák könnyen alakulnak ki, mert eros bennünk az igény, hogy
indulatainknak igazolást keressünk a külvilágban: „az irracionális kategóriák
valószínuleg még könnyebben jönnek létre [mint az ésszeruek], mivel az
eros érzések a szivacshoz hasonlóan muködnek" (53). A sztereotípiák
az elfogult és irracionális csoportkategóriák „képszeru alkotóelemei"
(242), a „tipikus példány" jegyeit összefoglaló jellemzések. A sztereotípiáknak
lehet valóságalapjuk, de „minden fellelheto bizonyíték ellenére"
(243) is nyugodtan fennmaradhatnak, sot azonos „fajhoz" akár teljesen
ellentmondó sztereotípiák is kapcsolódhatnak (249). Ez azonban a rasszista
számára nem okoz ismeretelméleti válságot, mivel „a [negatív eloítéletes]
nézetrendszer mindig megtalálja a módját, hogy kicsússzon az érvelés ereje
alól" (43).
A rasszista gondolkodásban, mondja Allport, megfigyelheto egyfajta intellektuális
renyheség is, „a legkisebb erofeszítés elve": az a törekvés, hogy
minél egyszerubben rendszerezzük a valóságot. Az embercsoportok esetében
ez „azzal a következménnyel jár, hogy valamilyen átható lényegben kezdünk
hinni" (225), valami változtathatatlan alaptermészetben, mint a „keleti
lélek" vagy a „néger vér", mely visszavonhatatlanul meghatározza
a csoport tagjainak jellemét és viselkedését.
Csepeli György már könyvének címében (… és nem is kell hozzá zsidó) összefoglalja
a rasszista kategóriák paradox lényegét. Egyfajta megkövesedett, a részt
vevo érzékeléstol elszakadt fogalomtípusról van itt szó. „Az antiszemitizmust
a mindennapi tudás önmérséklete hiányának tartom" - írja. - „Azt
a gogöt és csalhatatlansági komplexust látom benne viszont, mely híján
van a habozásnak, a kételynek, az igazság szenvedélyes szeretetének"
(Csepeli 1990: 8)4. Allport nyomán Csepeli is az eloítéletre és az eloítélet
szülte merev csoportkategóriákra vezeti vissza az antiszemitizmust. Az
antiszemita gondolkodásmód sztereotípiákra és abszurd kategóriákra épül.
E kategóriák kialakításakor a kiinduló feltételezés az, hogy az ellencsoport
tagjai „lényegében mind egyformák" (21), és ha mégsem, az csupán
véletlen, „elhanyagolható jelentoségu kivétel" (uo.). A csoport nemcsak
homogén, hanem változatlan is: „idotlen, egynemu egység" (uo.). A
rasszista logika ezzel a két lépéssel kiiktatja „az emberi állapotra kiváltképpen
jellemzo változékonyság, szüntelen átalakulás, bizonytalanság és szabadság
elemeit" (22). Egyfajta lélektelenítés történik: „dehumanizálják
a megítélt csoportot, a tárgyi világ részévé fokozzák le, mellyel kapcsolatban
az eszközhasználat (…) szabályai lesznek érvényesek" (uo.). Paranoid
öndefiníció ez: a Másik eltaszításával gyozodöm meg róla, hogy önálló
vagyok, a Másik démonizálásával teremtek kontrasztot és igazolást saját
értékeimnek. Az ilyen igazolás: „tagadó összehasonlításban születo önazonosság"
(23). Ezért is érez az eloítéletes ember kényszeres vágyat, hogy hosszasan
értekezzen gyulölete tárgyáról: mivel saját identitását ápolgatja segítségével,
„égeto szüksége (…), hogy ez a csoport a maga fantomlétében rendelkezésre
álljon" (uo.).
A rasszista gondolkodás alternatívája a „pozitív azonosulás" (uo.)
lenne - „önismeret, tárgyi mérlegelés, árnyalt és pontos ismeretszerzés,
az igazsággal való szembenézés" (uo.). Ez azonban nem nyújtja azt
a biztonságot, azt a diadalittas önigazolást, mint a világos és egységes
paranoid világkép, ráadásul „pszichológiailag jóval költségesebb"
(uo.).
Hermann Imre Az antiszemitizmus lélektanában az ellenfaj kategóriájának
létrehozását „határozott irányú fogalomalkotásnak" (Hermann 1990:
60)5 nevezi, melynek kulcsmozzanata a zsidóság redukciója „a zsidó"-ra.
„A zsidó" úgy viszonyul az egyes zsidóhoz, mint „az ember" az
egyes emberhez: „nem gyujtofogalom" többé, hanem „a zsidóban szükségszeru
és közös vonások (…) egy szóval illetése" (uo.). Ennek a varázsszónak
a létrehozásához több logikai bukfenc is szükséges. Az elso egy olyan
induktív lépés, mely a „paranoid hasonlóvá tétel"-re (62) épül: az
egyes, esetleges negatív benyomásokat determinisztikus módon kivetítjük
az egész csoportra. E lépés kulcsmozzanata az egyéniség tagadása: hiszen
ha a kirekesztett csoport tagjainak megadnánk a szuverén lét jogát, akkor
a kategória használhatatlanul esne szét. A gondolkodási hibák közt említi
még Hermann a „jó példá"-val való visszaélést: olyan személyek, kiragadott
esetek emlegetését, melyek valamilyen okból az egész csoportot huen jellemeznék
(67). Fontos retorikai fogás még a féloldalas (Hermann-nál: „ellentábla
nélküli") érvelésmód, vagyis azoknak az információknak az elhallgatása,
melyek megzavarnák a kategóriák világos rendjét. Sápítozhatunk például
amiatt, hogy a zsidók uzsorát szedtek a középkorban, de gondosan meg kell
feledkeznünk róla, hogy szedtek a keresztények is (66). „Van ebben az
ellentábla nélküli érvelésben valami a totális vezér elvébol" - mondja
Hermann (67): eltagadjuk az ellenvéleményt, kizárjuk az ellenzéket, beléfojtjuk
a szót a beszéd (valóban tárggyá lefokozott) objektumába.
Horkheimer és Adorno Az antiszemitizmus elemeiben szintén egyfajta konceptuális
csodként írja le a zsidógyulöletet. „Az antiszemitizmus hamis projekción
nyugszik" (Horkheimer és Adorno 1985: 173)6. Persze a projekció önmagában
még nem hamis, „bizonyos értelemben minden észlelés projekció" (174);
a zsidógyulöletben nem is ez, „hanem a reflexió eközben való kiesése az,
ami beteges" (175). Megszunik a világgal való párbeszéd, és a megismero
szubjektum „nem képes többet visszaadni az objektumnak, mint amennyit
kapott tole" (uo.). Pedig ez a párbeszéd, ez az együttérzés, ez az
átszellemíto magatartás - amely „a rajta kívüli világot még egyszer megalkotja
a nyomokból, melyeket az érzékeiben hagy" (174) - énünk létrehozásának
és fenntartásának elengedhetetlen eszköze lenne: „a szubjektum belso mélysége
nem egyéb, mint gyengédség" (uo.). Az ember csak a világgal való
teremto súrlódásban létezhet egészséges individuumként, „csak a közvetítésben
lehet legyozni a beteg magányt" (uo.). A világban végletes rendet
teremto totális racionalitás ezzel szemben elsorvasztja a lelket, „az
individuum megbetegedésében az ember kiélesedett intellektuális apparátusa
az ember ellen hat" (175).
Kenneth Burke a Mein Kampf retorikájáról írott elemzésében így foglalja
össze az ellenségteremtés stratégiáját (Kenneth Burke: „The Rhetoric of
Hitler's Battle", idézi Morrow 1997: 46-47): eloször keresni kell
egy létezo és könnyen azonosítható célcsoportot, a Másik csoportját, melynek
utálatában a Kiválasztottak csapata egységfrontot alkothat. A Másikról
egyszeru, gyulölködo jellemzést kell adnunk, olyan jegyek hangsúlyozásával,
melyeknek azért van több-kevesebb valóságalapjuk. Minden ellentmondó tényt
le kell tagadni, vagy valamilyen okoskodással elhessegetni. Ha optimális
hatásra törekszünk, ajánlatos a Másikat valami sérelemért is felelossé
tenni, mely a Kiválasztottakat érte. Ezután definiálnunk kell a Kiválasztottak
csoportját - itt azonban tanácsos általánosságokban beszélni, nehogy a
meglévo belso különbségek szétzavarják a kép harmóniáját. Végül rögzítjük
a határvonalakat, és a Kiválasztottakat erkölcsileg felsobbrendunek kiáltjuk
ki: ezáltal minden ellenvetés, ellenérv „a priori érvénytelenné válik"
(Morrow 1997: 47).7
Ugyanaz a kép, más-más megvilágításból: a fogalomalkotás patológiája,
az értelem túlburjánzása az indulatok igazolása, az énvédelem, vagy egyszeruen
a szellemienergia-megtakarítás érdekében. A kulcslépés egy rigid, negatív
és primitív csoportkép megalkotása, melyet abszolút érvényunek látunk,
s ezzel a csoport tagjaitól elvitatjuk az önállóságot, az individualitáshoz
való jogot, az önálló gondolkodás és szuverén létezés lehetoségét. A zsidókból
„a zsidó" lesz, akire minden pontosan úgy érvényes, ahogyan mi felsoroljuk,
és semmi más. Az embercsoport totális fogalmiasításon megy keresztül,
bekerül egy racionalizáló gépezetbe, mely megfagyasztja, kategorizálja,
címkéket aggat minden egyes tagjára, és a gépezet túlsó végén máris potyognak
elo a homogenizált egyedek, akik nem is emberek többé, hanem valamiféle
idegen és ellenséges elv, ösztön, hatalom megtestesítoi, bábok, korcsok,
paraziták. Az élo külvilág torz szörnybirodalommá alakul, az Idegen rémmé
változik, sötétség borul a környezo tájra - de a sötétben még jobban ragyog
saját eszményeink pisla fénye. Sikerült valami nagy rendet találnunk a
világban, sikerült igazolnunk saját felsobbrenduségünket, definiálnunk
ellenségeinket, s mindezt minimális szellemi erofeszítéssel - még ha gyulölet,
rettegés és paranoia árán is.
Ez azonban csak a kezdet: az igazi munka akkor kezdodik, mikor kész kategóriáinkat
rögzíteni próbáljuk, érvelünk mellettük, igazolást keresünk számukra,
védjük oket a benyomások áradatával szemben - próbáljuk megorizni muködoképességüket,
a nagy rendet, amit segítségükkel a világban teremtettünk. Ennek a harcnak
a stratégiájával foglalkozik a következo rész.
A hidak felégetése
Ha érvelést kívánunk konstruálni az eloítéletes kategóriák
által kifeszített térben, súlyos problémába ütközünk. A rasszista értekezés
lényege ennek a problémának a megkerülése, eltagadása. Mint az elobb láttuk,
a rasszista gondolkodás „osgesztusa" az ellenfaj megnevezése: nevet
adunk a Másiknak, és ezzel hatalmat szerzünk fölötte. Fontos, hogy kelloen
üres és általános nevet válasszunk, mely „az uralkodó tetszése szerint
mindenkire alkalmazható", ugyanakkor olyan névre van szükség, mely
határozott asszociációkat kelt, lehetoleg már eleve tapadnak hozzá azok
a „jellemzo" vonások, melyeket majd a kifejtés során szükségszeru
faji jegynek állíthatunk be. Kategóriánk tehát legyen világos és határozott
- ugyanakkor legyen teljesen képlékeny. Írjuk le pontosan „a valóságot"
- de közben próbáljuk elkerülni a vele való szembesülést.
Az ellenséges faj fogalma ily módon egy tökéletes paradoxonból születik.
A merevség és elkentség összeférhetetlensége ez, a determináló faj és
a szuverén egyéniség, a frappánsan jellemezheto „zsidó" és a valamiért
mégis különbözo egyes zsidók közti diszkrepancia. A rasszista gondolkodás
genezisének pillanatától törést hordoz magában, melyet csak leplezni lehet,
megszüntetni nem. Ez az ellentmondás - az érzékelés nélküli értékelés,
a projektív megismerés ellentmondása - gerjeszti a feszültséget, melybol
a rasszista diskurzus összes további ellentmondása eloburjánzik; ez kényszeríti
ki az állandó munkát, ez okozza a folytonos erolködést, a gyulölettel
teli gondolatok gennyedzését. A világ berzenkedik a szélsoségesen merev
kategóriáktól, annál agresszívebben kell hát ráeroszakolnunk oket.
E harcnak két fo motívuma van: egyrészt a támadás, másrészt a védfalak
kiépítése. Egyfelol saját szavainknak kell hitelt adnunk, meggyozové tennünk,
és segítségükkel megformázni a kívánt valóságot. Másfelol pedig védeni
kell magunkat a külso fenyegetéstol, el kell tudnunk utasítani minden
ellenérvet, minden ellenvéleményt, lehetoleg frappánsan, okosan és tudományosan.
Tehát: sortuz alá kell venni a külvilágot, és közben felégetni magunk
mögött minden hidat, mely visszavezetne hozzá.
A rasszista érvelések ennek megfeleloen két alapstratégiával dolgoznak:
az egyik az autoritás erejével megtámogatott igehirdetés, a másik az elutasítás.
Az autoritatív megállapításokkal hozzuk létre az általunk érzékelni kívánt
képet, az elutasító technikákkal pedig védoburkot vonunk muvünk köré.
Vegyük sorra az elemeket. (A mellékelt táblázat néhány kiragadott példát
mutat be hat „értekezo" jellegu antiszemita szemelvénybol.)8
Az autoritásstratégia lényege, hogy hiteles beszéloként
mutassuk be magunkat, hiteles megállapításként mondatainkat. Ennek több
eszköze van. Az egyik a stílus, a dikció: a teátrális gesztusok, a szónokias
hangvétel, a leleplezés aktusai. A túlmagyarázás, ugyanannak a primitív
motívumnak az ezerféle alakba való transzformációja, folyamatos sulykolása.
A makacs mormogás. Az antiszemita szövegek szubjektuma litániát mond:
próbálja megkötni a világba beleimádkozott, elröppeni akaró rendet. „A
lelkiismeret hangja helyett hangokat hall" (Horkheimer-Adorno 1985:
175), s folyamatosan bugyog belole, amit ezek a hangok a fülébe susognak.
Állandóan ismétli önmagát, minden mondata újabb megerosítés, újabb önigazolás.
E beszédmód alapállása a kinyilatkoztatás: az okító-leleplezo rétorból
a hegyi patak magától értetodoségével csobog elo az igazság. A tények
bevezetése egyszeru deklarációval, nagyvonalú mozdulatokkal történik:
minden kijelentés önmagát igazolja. A rétor gátlástalanul dobálózik olyan
végletesen általános „tényekkel", melyek az objektív tudás non plus
ultráját s egyben paródiáját képviselik. A rétor muveltsége, látóköre
határtalan, igazi orákulum o, aki megfellebbezhetetlen ítéleteket hozhat
a világról: „ma már kétségtelen tény", „világtörténelmi tény",
„az egész történelem azt mutatja nekünk", és hasonló felütésekkel
vezeti be bölcsességeit.
Ha nem elégszünk meg a szuggesztív hangvétellel és a kinyilatkoztatásokkal,
akkor külso autoritásokat is bevonhatunk, hogy hangsúlyozzuk az objektivitást.
Ügyesen célozgathatunk például olyan „tényekre", mendemondákra, melyekrol
„mindenki tud". Ilyen aduásztoposz volt sokáig a magyar antiszemita
diskurzusban Tiszaeszlár. Ilyen a Cion bölcseinek jegyzokönyvei. Fel lehet
hozni „jellemzo" eseteket, melyeket „mesélnek": a közös tudás
autoritása ez. Idézhetünk szakérto forrásokat, nagy embereket, akiknek
a szavára adni lehet, foleg ha már halottak, és nem mondhatnak ellent
nekünk.
Hatásos trükk a saját értékek, saját kultúra felmutatása: a „hol van ezeknek
Newtonuk, Shakespeare-jük"-típusú érvelés. A nevekkel való ijesztés,
a morális pánik finom élesztgetése, melynek lényege ismét csak az ismeretek
féloldalas felhasználása. Saját kultúránk névmorzsái ismerosek és tiszteletet
keltenek; a Másik kultúrájáról semmit nem tudunk, tehát: nem is létezik.
Az álhitelességet a retorikai tuzijátékkal kombinálja a történelmi áttekintés.
Ennek keretében terjengos leírást adunk az ellenséges faj viselkedésérol,
vagy az ellenséges faj és a magasrendu faj örök küzdelmérol, lehetoleg
az emberiség egész történetét egyetlen nagy lélegzettel átfogva. A történelmi
áttekintés célja a történelem mint a „legobjektívebb" bölcsészeti
diszciplína autoritásának a kihasználása. A rasszista szöveg a történelmi
beszédmódot parodizálva az elképzelt konfliktust, az ellenséges faj eszméjét
mintegy szétteríti az egész idohorizonton, és ezzel is az állandóságot,
az eleve elrendeltséget, a probléma feloldhatatlanságát hangsúlyozza.
Már a történelmi áttekintésben tetten érheto az a törekvés, mely mintha
az értekezo rasszizmus stratégiájának kulcseleme lenne: az tudniillik,
hogy a Másikat egy tárgyiasító diskurzus kizárólagos fennhatósága alá
utalják. A zsidók „kezdettol fogva" ilyenek, az örök konfliktust
mutatja az egész történelem: olyan alapigazságról van szó, melyet megkérdojelezni
nem lehet. Ezek nem emberek, a barátkozásnak itt nincs helye. Ilyen, de
még ennél is kegyetlenebb tárgyiasító diskurzusként jelenik meg - és mintha
általában a rasszista gondolkodás végso nagy álma lenne - a biológiai
igazolás: a fajok természetes „benso zárkózottsága", mint a lét áthághatatlan
alaptörvénye. A „vérkeveredés" mint elkorcsosító folyamat, melyet
a tudósok számos helyen megfigyeltek, dokumentáltak és kommentáltak már.
A szakérto, a hozzáérto tudós autoritása itt a dicsoség teljes aranyfényében
ragyog: a tudás valóban hatalommá válik, és édességével feledhetové teszi,
hogy olyan hazug és féloldalas érvelésmódon alapul, mely a tudományosság
legtorzabb megcsúfolása9.
Az elutasítás eszközei kevésbé gazdagok: az ellenérvekkel lényegében annyit
tehetünk, hogy irrelevánsnak vagy hazugságnak nyilvánítjuk oket. Irreleváns
lehet egy érv, ha „nem lényegi", ha „csupán történelmi jelentosége
van" (bár, mint tudjuk, a történelem egész mást mutat). A lényegi
az, amirol mi beszélünk, még ha egyes jelek az ellenkezojét mutatnák is.
Ez az, amit Allport bekerítésnek nevez: „akkor illesztjük csak be az új
tapasztalatot kategóriánkba, ha az megerosít bennünket" (Allport
1999: 54), és minden mást a „lehet, hogy így van, de…" szófordulattal
intézünk el: „van ugyan néhány kedves néger fickó, de…" (uo.).
Ha pedig minden kötél szakad, egyszeruen tagadhatjuk az ellenérvet, vagy
ha ennél alaposabbak akarunk lenni, lehülyézhetjük a beszélot, esetleg
rámutathatunk valami rossz tulajdonságára, élettörténetének valamely „árulkodó"
elemére, ami ot automatikusan hiteltelenné teszi. Az utóbbi taktikának
a legütoképesebb változata az, ha a másik felet korruptnak nyilvánítjuk:
az ellenség ügynöke o, világos hát, hogy minden lélegzetvétele hazugság.
Az ilyen paranoid butaság netovábbja a Mein Kampf már idézett credo quia
absurduma: „a Frankfurter Zeitung ismételten világgá kürtölte, hogy azok
[ti. a Cion bölcseinek jegyzokönyvei] hamisítványok, de éppen ez a körülmény
a legjobb bizonysága annak, hogy valódiak" (Karsai 1992: 61, kiemelés
tolem). Azt hiszem, ez a végso pont, ami elérheto.
Ennyi talán elég is rövid áttekintésnek a rasszista értekezésekrol. Nyilvánvaló,
hogy vegytiszta demagógiáról van itt szó, az eloítéletek ismételgetésérol,
objektivitásnak álcázott szitkozódásról. Most, hogy azonosítottuk ennek
a kirekeszto beszédmódnak néhány konceptuális és stratégiai elemét, talán
megalapozottabban adhatunk majd választ a cikk elején feltett kérdésre.
Térjünk is át, váratlan minoségi ugrással, Adorno szövegére.
Adorno
Mielott konkrét elemzésbe kezdenénk, tekintsük át részletesen
a Könnyuzene gondolatmenetét. Az alábbiakban egy rövid összefoglalót közlök
a szövegrol, a fobb gondolatok, szófordulatok, érvelési sarokpontok kiemelésével.
A kapcsos zárójelek a magyar kiadás oldalszámaira utalnak, nagyjából az
oldalak kezdetét jelzik. Minden idézojeles részlet az eredeti szöveg megfelelo
pontjáról származik, minden dolt betus kiemelés pedig tolem való. A dolt
betus nyitó- és zárómondatok a cikk legelejét és legvégét idézik szó szerint.
[407] A könnyuzene fogalmát a magától értetodoség köde
veszi körül. Az, hogy mindenki jól tudja, mit várhat, ha minden különösebb
terv és cél nélkül bekapcsolja a rádiót - mintha máris felmentene bármiféle
töprengés alól, mit is rejt maga a jelenség. Az így egész egyszeruen elfogadásra
váró, megváltoztathatatlannak tuno adottsággá lett, makacs létezésével
szinte már létjogosultságát is igazolni kívánva. A kultúrán belüli szakadás
intézményesült, és a kritikaiság hiányához vezetett. Fel-felmerül ugyan,
hogy a könnyuzene rontja a közízlést és izolálja a magasrendu zenét, de
komolyabban nem gondolkodunk el róla.
Az alacsony- és magasrendu muvészet szétválása a történelem homályába
vész: [408] „már az ókortól, legalábbis a római mimustól fogva" kész
tény. Az alacsonyrendu zene az ösztöningerek kiszolgálója lett, „ide kerültek
le azok a mámoros-orgiaszeru elemek, melyeket a magasrendu muvészet (…)
kivetett magából". Egyfajta „osállapot"-pótlék ez a „polgárjogot
nyert kultúrán" kívül rekedtek számára.
Bár a magasrendu muvészet „a természet feletti uralom" elorehaladásával
megszabadult ettol a fajta ösztönszeruségtol, a két világ közt azért sokáig
létezett valamiféle átjárás: a magasrendu zene idorol idore felszippantott
elemeket az alacsony szférából („még Bach sem" vonakodott ettol),
és beépítette oket saját anyagába, mintegy barbár színfoltként, nemes
gesztusként a kívül rekedtek felé, „emlékezve talán a nagy tömegekkel
szemben elkövetett igazságtalanságra".
Maga a könnyuzene sem volt mindig alantas, „még a tizenkilencedik század
közepén is úgy-ahogy tisztességgel lehetett muvelni" - [409], de
a hanyatlás, ha valahol kitapintható a mai kultúrában, hát itt valóban
az.
A könnyuzene gyors dekadenciája jól megfigyelheto abban az átalakulásban,
mely a 19. század végétol, Offenbachtól kezdve az operetten, revün és
musicalen át egészen napjaink központi mufajáig, a slágerig vezet. Offenbach
még, a boldog békeidok naiv mestere, „elragadóan buta", invenciózus
muveket írhatott, benne még megvolt az „eredetiség, mély- és többértelmu
lelemény". Ez azonban fokozatosan átadta a helyét a „viszolyogtató
pesti szirupnak" és „Puppchen-brutalitásnak": az operett és
revü visszataszító világának.
[410] Az operett és revü virágzása szorosan összefüggött a konfekcióiparral:
ezek a mufajok tulajdonképpen a „ruhabrans" érdekeit szolgálták,
harsány és fényuzo reklámfelületek voltak. [411] „Az operett ontológiájában
azonos lenne a konfekcióéval": puszta üzleti fogás, marketingtrükk
tehát.
[412] A Broadway-musical az operett és revü helyébe egy még muvibb, még
„áramvonalasabb" és még igénytelenebb mufajt állított, mely „az ötletgazdagság
legszimplább követelményeinek sem tesz eleget", nem több, mint „tudományos
precizitással kikalkulált elemek galvanizálása": ipari hatásvadászat
minden tartalom és érték nélkül; csillogó és precíz masinéria, melyben
a haszonszerzés dugattyúi dolgoznak.
A formák hanyatlását a zenei nyelv sivár állandósága kísérte: a könnyuzene
az utóbbi ötven évben nem tett mást, mint lopkodott a „lejáratott késo
romantikus kelléktárból". [413] Elhasznált frázisokat ismételget
bután, és ha változatosnak tunik, az is csupán látszat: disszonanciái
nem disszonanciák, hanem funkciótlan girlandok; eksztázisa sem eksztázis
többé (nem úgy, mint Offenbaché); nincs már benne semmi veszélyes, nem
más, mint kiszámított hatásvadászat: „eloregyártott és jól szervezett
mámor".
E dicstelen történet végén érkezünk el napjainkhoz, a „magasan fejlett
ipari országok" könnyuzenéjének „prototípusához": a slágerhez.
A sláger maga a megtestesült szabvány. [414] A standardizálódás immár
mindenre kiterjed: jól látható ez „az egész világ slágertermelésére nézve
mérvadó" amerikai slágersémánál, melynek refrénje kötelezoen 32 ütemes,
metrikai rendje, harmóniai sarokpontjai pedig pontosan meghatározottak.
Maguk a slágertípusok is gügye standardizáció eredményei (ballad, „novelty-songok",
„ál-gyermekdalok" stb.).
[415] A könnyuzene korlátolt apologétái persze azzal vághatnak vissza,
hogy a magasmuvészet is sokszor végletesen kötött formákkal dolgozik:
gondoljunk például a szonettre. De ez nem érv. Egyrészt, elég merész dolog
párhuzamot vonni Petrarca, Shakespeare és Michelangelo, illetve a könnyuzene
muveloi közt, másrészt a magasrendu zene, ha kötött modellekkel is dolgozik,
mindig „dialektikus viszonyban áll saját történelmi formáival": a
forma számára nem adottság, hanem probléma. Átveszi, tartalommal tölti
meg, és fel is bontja; átszellemíti, megtagadva teszi magáévá - szemben
a könnyuzenével, mely „üres konzervdobozként" használja a maga sémáit.
Mi magyarázza ezek után a sláger hatásmechanizmusát? [416] A slágersémák
valójában az „azonosulás sémái". A slágerek a „szellemileg kiskorúakra"
építenek, akik „saját érzelmeiket és benyomásaikat képtelenek megfogalmazni",
és tömegtermelt „érzelmi pótanyagok"-ra szorulnak. A slágerek integráló
jelleguek; [417] a slágert fütyörészo ember tulajdonképpen behódol a társadalmi
rendnek, azonosul a rajongók képzelt táborával és a sláger álságos szubjektumával,
és ezzel „egyfajta rítus jegyében hajt fejet a társadalmiasodás elott".
Sajnálatos, hogy ez a jelenség empirikusan nagyon nehezen vizsgálható:
„ma még elképzelhetetlen szociálpszichológiai kutatási módszerek"
kellenének a kimutatásához. De mindez a teória hihetoségén, érvényén nem
változtat: „a szociológiai elgondolások strukturálisan korántsem foglalhatók
mindig és minden további nélkül általános érvényu megállapítások képleteibe".
[418] Mi is tehát a sláger hermeneutikájának a lényege? Ennek a kiszámítottan
primitívvé korcsosított mufajnak, „az eladhatóságot szolgáló banalitás"
mufajának lényege a vulgaritás: a közönségesség, a mocsárban rekedtség,
a megaláztatás ünneplése, a „nem is akarok én ember lenni" eszméjének
diadala. [419] Ráadásul mindez a vulgaritás „szervezetjelleget ölt":
és ez az, ami a könnyuzenét igazán alantassá teszi.
A komolyzenének ezzel szemben - „legalábbis, ahol méltó erre a névre"
- minden részlete „a mu egészének totalitása által" kap értelmet:
a forma itt nem „külso ero", hanem a belso lényeg tükre. A formát
mintegy a mu maga hozza létre, szuverén módon, önnön kibomlása során.
Igaz, hogy a komolyzene történetében is akadtak „kínos invariánsok",
de a jó muvek mindig is teremto módon használták fel ezeket. Ráadásul
Beethoven óta e sémák kiveszofélben vannak, megindult felbomlásuk, és
az utolsó két évszázad [420] „éppen azoknak az elemeknek a kritikája volt,
melyek a könnyuzenében (…) abszolút érvényre tartanak igényt".
De a könnyuzenének ez a primitív merevsége igazából nem is esztétikai
kérdés: ezt a mufajt „nem is annyira belso zenei, mint inkább szociológiai
szempontok alapján lehet értelmeznünk". A könnyuzenének (mely tehát
igazából nem is zene) nem az egyszeruség a baja, hanem az érzelmi standardizáció,
melyet kivált: az, hogy „áldozatában feltételes reflexek egész rendszerét
honosítja meg". A magasrendu zene (ha valóban az) minden részletében
önmaga marad. A slágerek sémái ezzel szemben mentesek bármiféle integritástól,
szabadon variálhatók: még ami bonyolult bennük, az is csak „díszítés vagy
kulissza", bárgyú álarc, mely az örök sablonszeruséget leplezi. A
hallgató pedig, mikor átfolyatja magán ezeket a mindig azonos ipari termékeket,
nem csinál mást, mint igenli a laposságot: [421] ez a zene „a hallgató
helyett hall", feleslegessé teszi a szellemi erofeszítést. A feldolgozóipar
átveszi a gondolkodás terhét, mint az eloemésztett „Digest"-ek és
az „Easy Listening"-típusú rádióadók esetében. A lényeg mindig a
passzív fogyasztás. A könnyuzene a kultúripar gépezetének eszköze, az
„elorehaladó elbutítás folyamatának" része - nem is zene igazából,
hanem: ideológia. [422] Nem is érdemes hallgatóinak reakcióit zenei reakciókként
értelmezni: empirikus anyagként ezek nem lehetnek „igazán hasznosak",
az a kutatás pedig, mely ilyen szempontból „vizsgálná mindazok magatartását
és habitusát, akiket ez az ideológia buvkörébe vont, alaposan elronthatná
a dolgát".
Bár a könnyuzene tömegtermék és racionalizált módon terjesztik és reklámozzák,
termelése mégsem nagyiparilag, hanem egyfajta elmaradott, manufaktúra
jellegu rendszerben történik: külön személy a dallamkölto, a szövegíró
és a hangszerelo. [423] Ennek a „dilettáns eloállítási módnak", ennek
az ügyetlen szétforgácsoltságnak a magyarázata az, hogy a könnyuzenének
teljesen ellentmondó igényeket kell kielégítenie. Egyrészt feltunonek
kell lennie, másrészt pedig megszokottnak: „banálisnak" és „fülbemászónak"
egyszerre. Ezt segíti elo a „régimódian individualista eloállítási mód",
mely egyrészt kedvez a „feltunoség igényének", másrészt kiválóan
megfelel annak a célnak, hogy a sláger „konfekció voltát elrejtsék a hallgatók
elol". Ennek az álcázásnak az eszköze - és egyben „a könnyuzene legfontosabb
meghatározóinak egyike" - a „pszeudoindividualizálás": a közhelyesség
elrejtése a spontaneitás álarca mögé. [424] Ilyesmi történik például a
„kommersz dzsessz" sémaimprovizációiban, vagy a slágerek harmóniai
és hangszínvilágának rutinos variálásában.
De nem kell túlzásokba esni, „óvakodni kell attól, hogy a rutint alábecsüljük".
Az efféle végletes standardizáción belül is felütheti a fejét a minoség.
Igenis születnek érdekes produktumok az alacsonyrendu zenében, ahogy születnek
kevésbé érdekes muvek a magasrendu zenében is: „ma is akad még jó minoségu,
rossz zene a sok rossz minoségu jó zene mellett". [425] A piac törvényei
miatt „sok valódi, igaz tehetséget szippant magába a könnyu mufaj",
és e tehetségek nem tudják teljesen megtagadni önmagukat. Az ilyesmi azonban
csak kivétel: „a két alapszféra [ti. a magas és az alacsony] csak a szélsoségek
(…) felol határolható el". A slágerzenének még a tisztességes próbálkozásait
is elcsúfítja a számító nyerészkedés.
Érdekes, hogy a könnyuzene berkeiben sok jól képzett zenész tevékenykedik:
ok azok, akik „kulturáltan" és „korszeruen" tálalják „a dolog
alapját képezo, elengedhetetlen analfebetizmust". [426] Ennek az
átpártolásnak megint csak „gazdasági oka van", az ilyen zenészek
azonban „rossz lelkiismeretükkel" fizetnek megalkuvásukért, bármennyire
is próbálják meggyozni magukat, hogy „a kor valódi szellemét lovagolták
meg".
A korszellem emlegetése gyakran megfigyelheto a jazznél, mely a minoségi,
lázadó könnyuzene szerepében tetszeleg. Tény, hogy a jazznek voltak „kétségtelen
érdemei", volt lázító és felszabadító hatása, [427] mégis, az idok
során alapvetoen ugyanaz maradt: konformizáló tevékenység, „a tömegkultúra
által befogadott eretnekség". Kommercializált lázadás tehát: megszelídített,
kontrollálhatóvá tett ellenállás; a lázadás, a minoség és a muvészi alkotás
illúziója csupán.
A könnyuzenét, még ha nagy néha nívósnak is tunik, igazából „túlságosan
jóindulatú" feltételezés volna „autonóm zenei produkció"-nak
tekinteni: [428] „árujellege oly mértékben dominál bármiféle esztétikai
vonatkozása fölött", hogy ez fölösleges erofeszítés. A sláger tulajdonképpen
„önmaga reklámja". Terjedésének és terjesztésének alapeszköze a „plugging",
melynek során a „bestsellernek kijelölt számokat" „szinte vaskalapáccsal"
verik bele a hallgatók fejébe. Persze emellett szükség van valamiféle
(a zene „magasabb régióiban régóta kétes értékuvé vált") ötletre
is. [429] Hogy ezek az ötletek miféle tünemények, annak kiderítése a „valóban
értelmesen funkcionáló zeneszociológia" feladata lenne.
Csábító volna a kultúripar zakatolása láttán azt mondani, hogy a sikeres
slágerek futószalagon gyártott ipari termékek. Ez azonban túlságosan is
leegyszerusíto szemlélet: a nagyipari terjesztés és reklámozás ugyan feltételei
a sikernek, de önmagában nem elegendoek hozzá. Valami másra is szükség
van: arra, hogy a sláger eleget tegyen a „pillanatnyilag érvényben levo
játékszabályoknak", azaz megfeleljen a divatnak. A divatot azonban
érdekes kettosség jellemzi: az attitudöket egyrészt ráeroszakolják a közönségre,
másrészt a közönség internalizálja, és egy ido után a sajátjának érzi
oket („reagálásmódjává hasonulnak"), s ezzel maga is visszahat a
termelési folyamatra.
[430] Mindezen túl pedig akadnak slágerek, vagyis „muvészetnek alig tekintheto
produkciók", melyekben valóban lappang valamiféle „nagyon nehezen
meghatározható minoség". Ezek az „örökzöldek", az „evergreen"-ek,
a „divatálló slágerek". Érdemes lenne megvizsgálni, mennyi ezekben
a muvekben a „kulturális ipar beavatkozása", és mennyi az esetleges
szuverén érték. Az örökzöldek erejének kulcsa talán az lehet, hogy olyan
sikeres ingerkelto gépezetek („szociálpszichológiai kísérleti eloírások
együttesei"), melyek mindenkinek az ösztöneit képesek megborzolni:
minden egyénben „mozgósítják annak erotikus asszociációit". [431]
Szerepet játszhat a nostalgia song-ok „fáradhatatlanul újratermelt mufaj"-a
is, mely a múlt utáni eszképista vágyódást gerjeszti.
Erotikus asszociációk és nosztalgia songok ide vagy oda, azért az örökzöldekben
tényleg van valami „sajátos minoség", és e minoség feltétele egy
egészen paradox buvésztrükk: egyszerre valósítani meg a banalitást és
eredetiséget, jellegzeteset alkotni a „teljességgel elkoptatott, uniformizált
zenei anyaggal". És ez idonként sikerül is: elofordul, hogy az eldologiasodásnak
ezek a formái, „kényszer nélkül is olykor", átcsapnak „a humanitás
és meghitt közelség látszatába", mely „talán több is, mint puszta
látszat". Érdekes szociológiai jelenség ez: „a könnyuzenében menedéket
lel egy minoség, mely a komolyzene számára elveszett". A tömegtol
az ötlet révén elkülönbözo mualkotás tüneményérol van szó, a „totalitásba
ágyazott, viszonylag önálló, minoségileg gazdagon különbözo egyes"
kvalitása ez. [432] Ennyiben az a pár csakugyan létezo jó sláger „vádat
testesít meg mindaz ellen, amit a komolyzene elveszített" - de e
veszteséget képtelenek ellensúlyozni.
Kutatásokat kellene végezni, hogy mik az eleve sikeres sláger meghatározó
jegyei: „zeneileg magas fokon képzett (…) személyekbol bizottságot kellene
létrehozni", mely megvizsgálná az aktuális slágereket, és megpróbálná
eltalálni, melyek a legsikeresebbek. „A kiinduló hipotézis az lenne, hogy
messzemenoen helyesen ítélnének". Ezek után a bizottsági tagoknak
ki kéne fejteniük, milyen szempontok alapján döntöttek, s ebbol talán
kibontakozna, mely jegyek is emelik ki a jó slágert a banalitás tengerébol.
Ha tehát a slágernek egyszerre kell közhelyesnek és egyéninek lennie,
akkor azt mondhatjuk, hogy a sikerült sláger egy paradoxon kikristályosodása,
„a kör négyszögesítése". Ennek természetét „a részletekbe meno slágerelemzésnek
(…) pontosan meg is kellene határoznia".
[433] A sláger lényege azonban mégiscsak a reklám. „Szüntelenül harsog
a reklám", s tömi az emberek fejébe azt, amit egy ido után maguk
követelnek, s dobják félre miatta gúnykacagva régi bálványaikat. Furcsa
cinizmussal kezelik egymást hallgatók és „slágergyárosok": nem világos,
ki csap be kit. Ezért is dübörög még agresszívebben a „reklámapparátus",
mely egyre futi, hajtja a gépezetet, és a „kulturális ipar alaphabitusa
szerint" „a koncentrált parancsuralomnak hódol".
Mert a könnyuzene, ha józanul vizsgáljuk, igenis hamis és alantas:
Csak a kulturális irányítás regisztráló tekintete ítélheti a könnyuzenét
az egyebek mellett egyenlo joggal elhelyezkedo és ártatlan szektornak.
Mert ez a zene objektíve hazug, és arra szolgál, hogy áldozatainak tudatát
még jobban elkorcsosítsa, bármily kevéssé mérheto is ez az elkorcsosító
hatás az egyes konkrét esetekben. Hogy azonban a könnyuzene, mint tömegjelenség,
az egyén autonómiáját és önálló ítéloképességet aláássa, pusztítva ezzel
azt a minoséget, melyet szabad emberek társadalma nem nélkülözhetne, a
tömegek viszont feltehetoleg mindenütt a világon demokratikus jogaik megtiprásának
tekintenék, s fellázadnának ellene, ha egyáltalán csak megpróbálnánk megszabadítani
oket a könnyuzenétol - olyan ellentmondás ez, mely magára a társadalmi
állapotra utal vissza. n
A továbbiakban két részletben elemzem a Könnyuzenét:
eloször a dikciót és az érvelési eszközöket veszem szemügyre, ugyanúgy,
mint az antiszemita szemelvényeknél, majd a cikk szerkezetét, gondolatmenetét
igyekszem rekonstruálni. Az elso elemzés az írás formájával, a másik pedig
a tartalmával foglalkozik, annak kapcsán keresi a rasszista érvelésmóddal
való esetleges párhuzamokat. A két elemzést rövid közjáték választja el,
mely forma és tartalom összefüggésére kérdez rá.
Kezdjük tehát a stílussal és stratégiával.
A Könnyuzene eleje már csírájában tartalmazza mindazt, amirol és ahogyan
szó lesz:
A könnyuzene fogalmát a magától értetodoség köde veszi körül. Az, hogy
mindenki jól tudja, mit várhat, ha minden különösebb terv és cél nélkül
bekapcsolja a rádiót - mintha máris felmentene bármiféle töprengés alól,
mit is rejt maga a jelenség. Az így egész egyszeruen elfogadásra váró,
megváltoztathatatlannak tuno adottsággá lett, makacs létezésével szinte
már létjogosultságát is igazolni kívánva.
Adorno elso két mondatával határozottan és véglegesen rögzíti a könnyuzene
kategóriáját. Mi a könnyuzene? - Könnyuzene az, ami a rádióból jön. „Mindenki
jól tudja", mi az. A továbbiakban a könnyuzene mint jól ismert, definíciót
nem igénylo fogalom jelenik meg. Az egész tanulmány során egyetlenegy
konkrét példányával találkozunk a mai könnyuzenének, melyrol az értekezés
nagy része szól (Deep Purple; Adorno 1970 [1962]: 432)10, és ez a példa
is a „jó sláger" paradox kategóriáját képviseli, tehát az érvelés
szempontjából éppen hogy atipikus. „Már a kiindulópontul választott kategória
sem pontos, hiszen ha tudni is véli valaki, milyenek az adott csoport
tagjai, azt már nem képes megmondani, kikre is gondol" - írja Csepeli
az eloítéletes kategorizációról (Csepeli 1990: 31). Adornónál a rövid
történelmi felvezeto után (melyben még felbukkan Offenbach, Lehár, Puccini
neve, a My fair lady és pár revücím) egyetlen szó sem esik róla, hogy
mi a könnyuzene, csak arról, hogy milyen. A szerzo leír, értékel, típusokra
bont majd összevon, magyaráz, pszichologizál, történelmi áttekintést végez,
felnyitja a sima és bársonyos kültakarót, és elobontja a mélyben dübörgo
szörnyu gépezetet - de hogy mi is az, amit ilyen módszeresen leleplez,
végig nem derül ki.
A „könnyuzene", tartalmát és jellegét tekintve, nagyon hasonló kategória,
mint a „zsidó". Egyrészt közszájon forgó szó, melynek jelöltjét állítólag
„mindenki ismeri", és melyhez számos alantas asszociáció tapad, másrészt
ugyanolyan illékony, definiálhatatlan és elkent, mint a „zsidó",
mint az alacsonyrendu faj fogalma. Ugyanolyan gumi fogalom, amely „az
uralkodó tetszése szerint bárkire alkalmazható". Ezt jelzi, hogy
a „könnyuzenét" sokszor (ha nem mindig) a „lapos, szórakoztató, belso
érték nélküli zene" szinonimájaként használják, szemben az „elgondolkodtató,
igényes" szinonimáját jelento „komolyzenével". Ezért fordul
elo a „komolyzenén" belül is, hogy lekönnyuzenéznek egy muvet, ahogy
a „komolyzene" körein kívül is fel-felbukkanó szófordulat, hogy „ez
már komolyzene": ez színvonalas zene, ez nem tömegtermék, ebben „van
valami". Van belso mélysége; van arca, lelke, személyisége.
Az ilyen gumi kategóriák elemzése a legbanálisabb analitikus igazságokhoz
vezet. Hiszen ha a könnyuzenét „értéktelen zeneként" határozzuk meg,
akkor igazán nem meglepo, hogy minden könnyuzenét értéktelennek találunk
- micsoda episztemológiai diadal. Azt a pár egyedet pedig, amelyik valamiért
mégsem értéktelen (hiszen „akadnak [a könnyuzenében is] szép és eredeti
ötletek, lendületes dallamívek, kifejezo ritmikai és harmóniai fordulatok",
425), azt kiemeljük az alantas hordából, megmentjük a „magas"muvészet
számára, vagy valamiféle köztes, ködös zónába utaljuk.
Adorno szövege azonban nem bíbelodik definíciókkal. Könnyuzene van, tudjuk,
hogy micsoda. A probléma nem az, hogy nem ismerjük - hanem, hogy nem ismerjük
igazán. Nem tudjuk, micsoda valójában. Köd veszi körül: köd, amiben úttalanul,
elveszve, kábán bolyong az ember. A ködöt szét kell oszlatni - erre vállalkozik
az írás; arra, hogy a bolyongók helyett elvégzi a homályuzés nagy munkáját.
És ahogy a leleplezo rétor árnya elorevetül a ködös tájra, úgy sejlik
fel a cikk harmadik mondatában maga a leleplezés: a könnyuzenének nincs
joga létezni, pusztán a „magától értetodoség" homálya menti meg attól,
hogy felismerjük kártékony természetét, elkorcsosító trükkjeit, és kiutasítsuk
magunk közül.
Ily módon Adorno a tanulmány legelején három tömör mondattal az összes
alappillért lerakja. Megkérdojelezhetetlenné teszi a könnyuzene-fogalom
létét és használhatóságát (nem azért megkérdojelezhetetlen, mert neki
szüksége van rá, hanem mert a világban benne van, és mindenki tud róla:
Adorno csupán azért szólal meg, mert kikényszeríti a világ). Rögzíti továbbá
az autoritatív kinyilatkoztatás tényét (a leleplezés, ködoszlatás aktusa)
és az ellenséges hangnemet: a visszafojtott gyulölködés hangnemét, mely
végigkíséri az egész írást, és az utolsó bekezdésben teljes erovel robban
elo.
Minden adott tehát: a fogalom, az autoritás és az ellenszenv. Összeállt
a miniatur érvgyár: a cikk hátralevo részében már csak ez zakatol; a többi
már csak litánia, filozófiai fogalmaink és értékkoncepciónk hadrendbe
állítása a kijelölt frontvonalon.
Van valami mágikus ebben az indításban: világosan kinyilvánítja eloítéleteit,
elfogultságát, szemünkbe mondja, hogy egy közhellyel fog dolgozni, és
hogy sutba dobja a megérto vizsgálódásnak azt a fajtáját, melyet más zenéknek
megad11. Úgy beszél zenékrol, hogy nem beszél róluk. Úgy fordul a világ
felé, hogy behunyja a szemét.
Mi ezek után a vállalkozás tétje? Mit állapítunk meg, ha igazoljuk, hogy
az így megnevezett „könnyuzene" primitív és vulgáris árucikk, horribile
dictu ideológia? Azt, hogy „ami a rádióból jön", az szemét. No de
a rádióból sok minden jön. Hasonló mélységgel és belelátással mondhatnánk,
hogy a kortárs komolyzene „nyilvánvalóan" buta és értelmetlen, elég
csak bekapcsolni a Bartók rádiót - mindenki jól hallja, hogy ami kijön
belole, az összefüggéstelen zagyvalék, fülsérto lárma és bárgyú laposság,
melyet csak a „magaskultúra" ideológiájának behódoló kultúrfiliszterek
fantáziája szellemít át isteni kinyilatkoztatássá. Olyan belterjes értelmiségi
kultusztárgy ez, mely a „muveltség" áleszményének magától értetodosége
révén már-már önnön létét is legitimálja. Pedig valójában korcs, és objektíve
hazug, mert egy zsákutcába jutott gondolkodást ünnepel bálványimádó és
kirekeszto módon. Nem más, mint mualkotásnak álcázott, racionálisan, a
kreatív alkotás oslényegét megcsúfolva állami segítséggel termelt rendszerkonzerváló
eszköz: az értelmiség kulturális uralmát és az oktatási rendszer hatalmi
intézményeit legitimáló ideológia.
Ennyit az alapállásról, a fogalomrendszer kimunkáltságáról. Ha továbblépünk,
és megvizsgáljuk az érvelés stratégiáit és eszközeit, ott is nyugtalanító
hasonlóságot találunk. Adorno túlmagyaráz, többször, több hullámban erosíti
meg állításait, és közben folyamatosan leleplez, akárcsak a zsidóvilág-összeesküvést
emlegeto tollnokok: leleplezi a revüt, a „ruhabrans" reklámfelületét
(411), leleplezi a könnyuzenét, mint a tökéletes zenei hanyatlás birodalmát
(409), leleplezi a sláger rejtett hatásmechanizmusait (416), megmagyarázza,
mitol igazán alantas a slágermufaj (419). Mindeközben ugyanúgy az autoritásra
épít, mint az antiszemita „gondolkodók", csak az o szövegében egyfajta
szuperautoritás van jelen, az értelmiségi célközönségre kalibrált tökéletes
tekintély: hiszen szavai mögött ott tornyosul a Frankfurti Iskola, az
egész veretes Kant-Hegel-Marx-féle filozófiai hagyomány, nem beszélve
az Új Bécsi Iskola zenei tradíciójáról. Olyan szöveg- és mutömeg áll mögötte
támogató seregként, hogy nála hitelesebb csak egy égo csipkebokor lehet.
Adorno az általa citált „objektív" tények többségét szintén kinyilatkoztatásszeruen
vezeti be, ahol pedig precíznek akar látszani, hasonlóan féloldalas és
felületes zsonglorködést végez a nevekkel és adatokkal, mint a rasszista
értekezések. A „mindannyian tudjuk" toposzát már a legelso mondatokban
explicit módon felhasználja. A „jellemzo példa" buvésztrükkjét alkalmazza,
mikor „egy népszeru amerikai tankönyvet" idéz (413) mint a slágerek
tanulmányozásának hiteles forrását. „Egy híres amerikai rádióprogramot"
hoz fel példaként (421), mely a zenei felületesség csimborasszója, és
ezáltal (tekintve, hogy híres) az általános igénytelenség bizonyítéka
lenne. Wilthrop Sargeant lesújtó véleményét idézi a jazzrol mint konformizáló
tevékenységrol (427), nagyvonalúan megfeledkezve róla, hogy a jazzrol
sokan mások egész másféléket is írtak már. Douglas MacDonald kutatásaira
hivatkozik a „magasnyomású reklám" muködése kapcsán (429), mintha
a reklámpszichológia összes problémáját és polémiáját egyetlen szerzo
egyetlen eszmefuttatásával summázni lehetne.
Adorno beveti a saját értékek felmutatását is mint elrettento-önigazoló
eszközt: „a szerzoket szemmel láthatóan nem zavarja, hogy Petrarca, Shakespeare,
Michelangelo kicsit elcsodálkoztak volna állításukon [ti. a slágerséma
és a szonettforma összehasonlításán]" (415). Felbukkan Bach (408),
Beethoven (408, 419), Wagner neve (419, 421), a Siegfried egy töredéke
(418), mind-mind apró gyöngyszemek a sártengerben, a háttérben szilárdan
magasodó igaz értékek szilánkjai. Ezek az értékek valóban igazak és szilárdak,
de ismét csak nem világos, hogy mennyiben teszik hiteltelenné az egész
„könnyuzenét", melynek e tanulmányban se arca, se valódi múltja,
se belso rendje nincs.
Találunk a szövegben történelmi áttekintést, mely szintén az ókortól indul,
és monumentális ívben bukik alá a primitívség legmélyebb bugyraiba (408-413).
Ezzel hatásosan elokészíti a terepet a mai könnyuzene tökéletes banalitásáról
szóló fejtegetés számára: érzékelteti, hogy a könnyuzene ugyan mindig
is alantas volt, de ma aztán igazán alpári. Az, hogy a „könnyuzenének"
esetleg ennél kevésbé felületes története is létezhet, vagy hogy a felvázolt
genealógia híján van mindenféle átgondoltságnak, megint csak nem számít.
Végezetül ugyanazt a fajta objektiváló igyekezetet figyelhetjük meg Adornónál,
mint az antiszemitáknál: állandó törekvést, hogy az elítélt fajt egy tárgyiasító
diskurzusba gyömöszölje, kiemelje az ember (a zene) kategóriájából, és
a lélektelenség, a halott merevség birodalmába számuzze. Adornónál ez
a mumifikáló diskurzus a gazdaság és a rendszerintegráció diskurzusa:
az operett ontológiája „azonos lenne a konfekcióéval" (ha lenne türelmünk
megírni) (411), az operett és musical különbségei „a gazdasági szervezeti
formák különbözoségét mutatnák" (ha nem csak úgy felületesen odavetnénk
ezt, hanem bizonyítani is próbálnánk) (412). A musical „áramvonalas"
(412), elemeit „tudományos precizitással" kalkulálják (412), a sláger
„eladhatóságot szolgáló banalitás" (420), „önmaga reklámja"
(428), lényege a társadalmi azonosulás (416). A slágerdúdoló ember „fejet
hajt a társadalmiasítás elott" (417). A könnyuzene hallgatósága azonosul
a megaláztatással (418), a könnyuzene passzív befogadást propagál, és
ezáltal „az elorehaladó elbutítás folyamatába" illeszkedik (421).
A sláger a maga reklámapparátusával a „koncentrált társadalmi parancsuralomnak
hódol" (433). A sláger: a kultúripar fegyvere. A sláger: ideológia
(422). A szöveg rendkívüli erovel dolgozik azon, hogy az ilyen jellegu
kijelentéseket indokolhatóvá tegye, és végül kijelenthesse: „túlságosan
jóindulatú a feltételezés, hogy az autonóm zenei produkció kritériumai
a könnyuzenére és annak többé-kevésbé nívósabb variánsaira is érvényesek"
(427-428). Célba értünk: a könnyuzene nem zene többé. Tárggyá lett a beszéd
objektuma.
Ami az ellenérvek elol való kitérést illeti, a mintázat megint csak ismeros:
Adorno egyfelol korlátoltnak nyilvánítja a „könnyuzene apostolai"-t
(413), másrészt kifejti, hogy amirol o beszél, az sajnos empirikusan nem
igazolható, mert „ma még szinte elképzelhetetlen szociálpszichológiai
módszerekre lenne szükség" hozzá (417). De bármennyire is szemben
áll a teóriákkal az empíria, a teóriák érvényességén ez nem változtat.
Ezt a gondolatot erosíti meg a zárótiráda, mely játszi könnyedséggel egyesít
objektivitást és igazolhatatlanságot: „ez a zene objektíve hazug, és arra
szolgál, hogy áldozatainak tudatát még jobban elkorcsosítsa, bármily kevéssé
mérheto is ez az elkorcsosító hatás az egyes konkrét esetekben" (433sk.).
Adorno így minden lehetséges ellenérv elol kitér: empirikus alapon nem
mondhatunk ellent neki, ha pedig filozofálni akarnánk, korlátoltak vagyunk.
Találunk más példákat is a „nem lényegi" típusú érvelésre. A bekerítés
trükkjét egészen bokezuen használja a szöveg - második fele másról sem
szól, mint a kivételekkel való birkózásról. Adorno makacsul próbálja felszámolni
a könnyuzene mint ideológia és az egyes jó slágerek mint élo és értékes
zenei produktumok ellentmondását. De bárhogy is lavíroz, bárhogy emleget
elmaradott kisipariságot (422), pszeudoindividualizációt (423), vaskalapácsszeru
reklámhadjáratokat (428), erotikus asszociációkat mozgató emeloket (430),
evergreeneket (430) és nostalgia songokat (431), az embernek mégis az
az érzése, hogy nem csinál mást, mint mantraszeruen ismétel egy „van ugyan
néhány kedves néger fickó, de…" jellegu mondatot.
Ezt Adorno maga is észreveszi, és végül arra jut, hogy fogalmunk sincs,
mitol jók a jó slágerek: paradoxonok ezek (432). Mintha lenne bennük valami
„sajátos minoség" (431), de hogy ez pontosan micsoda, és milyen zenei
értéket képvisel, azt a jövo tudósainak kellene megállapítaniuk. A kérdés
nem megválaszolható, de van remény. „Vonzó feladatot" jelentene a
vizsgálódás egy „valóban funkcionáló zeneszociológia" számára (429).
Az, hogy ha valamirol, hát pont errol a vizsgálódásról kellene szólnia
egy Könnyuzene címu értekezésnek, nem számít. Ugyanúgy, mint a „ma még
elképzelhetetlen módszerek"-nél, Adorno akkor kedves a tudományhoz,
ha programot adhat neki saját értékítéleteinek majdani (de a ma kimondott
mondatokat már nem fenyegeto) igazolásához.
Minden együtt van - Adorno ugyan gondosan elkerüli az olyan látványos
érvelési bukfenceket, melyeket az elozo részben az antiszemita szövegek
kapcsán láttunk, mégis: fogalmi eszközeit, hangvételét, az autoritással
uzött játékait és a ténykezelést tekintve nemigen haladja meg oket. Ugyanúgy
a saját ellenségképét építi ki, ugyanúgy a saját értékeit igazolja, ugyanúgy
az eloítéleteivel bélel ki egy üres szót és próbál valami nagyszabású
rendet teremteni vele a világban. Végig nem lép túl a „könnyuzene"
hagyományos fogalmán; a magyarázás örve alatt nem tesz mást, mint racionalizálja
a szó felszínes indulati tartalmait, és ideológiát épít köréjük. A Könnyuzene
valójában egy sztereotípia apológiája: egy közhelyrol értekezik hosszú
oldalakon keresztül, anélkül, hogy annak eredeti tartalmát meghaladná.
Adorno fogalmi slágert ír tehát, hozzáidomul egy lapos és igénytelen sémához,
mindenféle dialektikus attitud, megsemmisítve teremto beethoveni viszony,
mindenféle kritikaiság nélkül.
Hogy ezek után mi az ideológia, és mi „objektíve hazug", az legalábbis
kérdéses.
Közjáték
Felmerülhet a kérdés, hogy a fenti stíluselemzés mennyiben
jogosít fel ilyen kijelentések megtételére. Hiszen nem esett másról szó,
mint az Adorno-szöveg fogalmazásmódjáról: a szöveg tartalma ettol még
lehet igaz és érvényes. Pusztán a retorikai fogások nem diszkreditálnak
egy gondolatmenetet, akkor sem, ha az illeto fogásokat korábban szörnyeteg
jellegu szerzok is alkalmazták. Olyan ez, mintha strukturális homológiát
keresnénk aközött, hogy valaki aszfaltot egyenget egy úthengerrel, és
aközött, hogy embereket tapos el vele. Bármilyen is az Adorno-szöveg formája,
érvrendszere, retorikai eszköztára és fogalmi háttere, attól még nyugodtan
lehet „objektíve" igaz; nem?
Eloször is, „objektíve" nyilván nem lehet igaz, mert hemzseg az értékítéletektol,
amelyek, még ha tényszerunek is tunnek („ez a zene objektíve hazug…"),
akkor sem igazolhatók semmilyen ismert módszerrel. Ezt Adorno is jól tudja,
és oszintén el is ismeri, majd gyorsan irrelevánsnak nyilvánítja (417).
A szöveg tehát csak szubjektíve lehet igaz, úgy viszont nagyon. Pont ebben
rejlik az ereje, és ezért tunik mellette sápadtnak például Gans „empirikus"
cáfolata az „alacsonykultúrát" megbélyegzo állításokról. Vegyük azonban
észre, hogy az Adorno-szöveg ereje mennyire a megismerési horizont bezárásán
múlik, egy olyan fogalmi fellegvár és egy olyan védrendszer kiépítésén,
amely minden külso támadást képes elhárítani, minden fenyegetésre védhetetlen
ellencsapással kész, mely tökéletesen megközelíthetetlen, bevehetetlen
és sérthetetlen. Mert még ha rá is mutathatnánk értékes szennyzenékre,
még ha ezernyi vizsgálattal is igazolnánk, hogy a popzene nem rombolja
az agysejteket, még ha fel is vázolnánk egy emberibb genealógiát a polgárjogot
nem nyert muvészet számára, akkor se rombolnánk szét a Könnyuzene által
kimunkált érvrendszert, mert a mögött ott van a felvilágosodás egész dialektikája,
ott egy hatalmas zenei hagyomány, és ha a szöveg szubjektuma netán ki
is fogyna az ellenérvekbol, hivatkozásokból és a saját kánonjával való
példálózásból, bármikor nyugodtan elnyisszanthatja a vita utolsó szálát
és kijelentheti, hogy ez a jelenség nem kimutatható, ezt érezni kell,
és különben is, a vitapartner csak egy korlátolt kultúrfiliszter.
Nem pontos tehát a megfogalmazás, hogy ez a gondolatmenet „objektíve"
igaz lehet. Ez a gondolatmenet rendkívül meggyozo lehet, mert remekül
van felépítve, ügyesen játszik a benyomásokkal, és egy olyan színvonalú
zenei és gondolati hagyomány áll mögötte, melyet nem lehet nem tisztelni.
Ugyanakkor az elozoek után világos, hogy a Könnyuzene nem a megismerésrol
szól, hiszen a megismerést, a vizsgálódást, a valósággal való párbeszédet
már a legelso mondatával kizárja, és helyette egy olyan beszédmódot alkalmaz,
mely a konkrét megismerést nemcsak feleslegessé, hanem lehetetlenné is
teszi. Kizárja a világ egy jelentos részét az érzékelésébol, kategóriákba
merevíti, hogy uralhassa és úgy érezze, tisztábban lát - ugyanúgy, ahogy
egy rasszista teszi rendezetté és érthetové a világát, definiálja céljait
és problémáinak forrását, mikor elképzel egy kártékony csoportot, mely
nehezen megfogható, de hatékonyan verheto.
Adorno ugyanilyen módon tagadja meg a gyengéd viszonyulást a zenék (és
az emberek) jelentos részétol, pusztán azért, hogy saját kategóriarendszerét
pontosabbá és kényelmesebbé tegye, hogy ápolgathassa önnön integritását
és magyarázhatóvá tegye az elidegenedést, mely elzárja ot az emberek óriási
tömegeitol. Igaz, hogy megveti az elidegenedésnek ezeket a merev falait,
és szeretne áttörni rajtuk, igyekezetével azonban - mint minden gyulölködo
kritika - egyben meg is szilárdítja oket. Ha cinikusak akarunk lenni,
azt mondhatnánk, hogy Adornónak egyéb nagy teljesítményei mellett sikerült
kimunkálnia egy példaszeruen „objektív", okos, kifinomult rasszista
érvrendszert is, és ebben ragadható meg a Könnyuzene valódi jelentosége.12
Hogy a fenti állításokat igazoljam és egyben meg is cáfoljam, szeretném
most szemügyre venni a „Könnyuzene" tartalmát, struktúráját, gondolati
ívét, és bemutatni, hogyan bukkan rá Adorno a rasszizmus, az irracionális
projekció alapveto paradoxonára, hogyan küzd meg vele, és mi a végso válasza
rá.
Kötés és oldás
A Könnyuzene egészen érdekesen megkomponált szöveg. A
széljegyzetekbol már érzékelheto volt, milyen rafináltan épül fel; fobb
strukturális elemeit most még egyszer kiemelem. Az alapszerkezet a következo:
Nyitóakkord - Felvezetés - A tétel kidolgozása | Ellenmozgás (a tétel
felbontása) - Törés/Fordulat - Zárófanfár
(oldalszámok szerint nagyjából 407 - 407 - 413 | 422 - 432 - 433).
A nyitóakkorddal már foglalkoztunk: a három kezdomondat ez, mely az egész
tanulmány alapállását, központi kategóriáját, érvelési módját meghatározza,
mint egy szimfóniabevezeto, melyben ott lappangnak az egész mu motivikus
csírái. A nyitóakkordot rövid átvezetés követi, amely tovább magyarázza
a magas- és alacsonyrendu zene ellentétét, majd az „olyan rég elváltak
egymástól…" (407) kezdetu mondattal átfolyik egy nagyszabású történelmi
áttekintésbe: ez a felvezetés.
A felvezetés tulajdonképpen egy óriási történelmi csúszda, mely az ókortól
indulva elsuhan Bach, Mozart, Haydn és Beethoven mellett, majd Offenbach,
az operett, a revü és a musical érintése után belecsobban a mai könnyuzene
kizárólagos megtestesítojének tekintett sláger posványába. Ezzel a nagy
ívu indítással Adorno valami eredendo romlást érzékeltet igen hatásosan:
a könnyuzene, az eleve mellékes, „polgárjogot nem nyert", pária mufaj
hanyatlásának apokaliptikus képét látjuk. Offenbach még merész és eredeti
lehetett, mélyen és többértelmuen leleményes, de azóta rekordokat dönt
a degeneráció. (Felmerül az emberben a gyanú, hogy nem azért vonja-e a
múlt aranyfénybe Offenbachot és 19. századi társait, mert Adorno gyerekként
még nem a negatív dialektika jegyében hegyezte a fülét.)
A következo lényegi mozzanat a sláger azonosítása napjaink könnyuzenéjével
(413). Ennek eszköze a kinyilatkoztatás, illetve a már emlegetett „népszeru
amerikai tankönyv" citálása (413). A sláger megnevezése az írás nyitányát
játssza újra: bevezet egy újabb teljesen elkent, megfoghatatlan kategóriát
(mi sláger? - ami a slágerlistákon szerepel), azonosítja a hallatlan mértéku
hanyatlás végso produktumát és a vizsgálódás következo célpontját. Érdekes
megfigyelni, ahogy Adorno késobb finoman visszafordítja ezt a lépést,
és a slágerekrol tett megállapításokat a tanulmány végén hirtelen visszavetíti
a könnyuzene egészére: az utolsó bekezdés elején még „a slágerben rejlo
qualitas occultá"-ról értekezik (433, kiemelés tolem), majd a reklámgépezettel
kapcsolatos fejtegetések után minden átmenet nélkül a könnyuzenét kezdi
emlegetni, és a lezárásban („csak a kulturális irányítás regisztráló tekintete
ítélheti a könnyuzenét…", 433) már kizárólag errol beszél.
A felvezetés után következik a tanulmány elso felét uraló tételkidolgozás.
Ennek lényege, mint azt elozoleg már láttuk, a lélektelenítés. Adorno
a leleplezések egymás utáni hullámában lehántja a könnyuzenérol az autonóm
mualkotás, az esztétikai objektum, a zene minden elképzelheto jegyét,
és az egész mufajt az ellenséges gépvilág torz kinövésévé fokozza le.
Ezt vetíti elore, mikor a könnyuzene elotörténete kapcsán a gazdasággal
való egylényeguségre utal (411). Majd megtudjuk, hogy a könnyuzene eszköztára
primitív és statikus (412). Ekkor bukkan fel a sláger mint központi kategória,
és rögtön kiderül róla, hogy lényege a sémaszeruség (414). A slágerek
tehát egyformák: differenciálatlan, buta (és idoben megrekedt) tömeg („idotlen,
egynemu egység" - Csepeli 1990: 22). A sémákról aztán kiderül, hogy
a konformizálás sémái: tehát még hallgatóikra is ezt a buta egyformaságot
kényszerítik (416). De nem is egyszeru konformizáló sémák, hanem megalázóan
konformizáló sémák, lényegük a vulgaritás (418). És a végso lépés: igazából
nem is zene ez, hanem szociológiai jelenség (420) - nem is zene, hanem
ideológia (422). Másként nem is lehet vizsgálni: bármi is a látszat, bármik
is a mellékkörülmények, ez a végso igazság.
Ezt a fejtegetést át- meg átszövik egyéb depriváló stratégiák. Ilyen a
könnyuzene önálló jegyeinek folyamatos leépítése: a könnyuzene disszonanciái
nem disszonanciák (413), eksztázisa nem eksztázis (413), bonyolultsága
nem bonyolultság (420), lázadása nem lázadás (427). A másik, ezzel ellentétes
irányú motívumlánc a gépiesség metaforájára épül: a konfekcióipar mint
a revü szüloatyja (411), áramvonalasság és galvanizálás (412), „eloregyártott
és jól szervezett mámor" (413), a könnyuzene sémái mint konzervdobozok
(415) (feldereng az óriás töltoüzem képe, a konzervdobozok garmadája,
a loccsanó proletárpép), zörgo „masinéria" (419).
Mindezek a folyamatok a „kultúripar" megnevezésében kulminálnak:
közvetlenül a csúcspont elott kerül elo hirtelen ez a fogalom (421; a
fordításban „kulturális ipar"); ebben és az ideológia fogalmában
egyesül mindaz, amit Adorno a könnyuzenérol állítani akar.
A tanulmány itt néhány feszültséglevezeto kézrázással véget is érhetne.
Megtörtént a nagy kinyilatkoztatás, elérkeztünk vizsgálatunk végpontjához.
De ahelyett, hogy lezáródna a gondolatmenet, ellenmozgás indul el; szinte
pontosan a szöveg közepén. Adornót még nyugtalanítja valami: túl érzékeny
és lelkiismeretes ahhoz, hogy elhallgassa, léteznek jó slágerek is. Így
hát, miután a slágerbol s rajta keresztül a könnyuzenébol légkalapáccsal
püfölte ki a lelket, most hirtelen nekiáll keresni a lappangó értékeket,
a hitelesség ki-kihunyó szikráit, a primitívség rémuralma elol elbújó
szépséget. A szöveg halmozni kezdi az ellentmondásokat, melyek mind egy-egy
csapást jelentenek az addig gondosan felépített gondolatmenetre: a könnyuzene
tömegtermék, de kisipari módszerekkel gyártják (422). A sláger lényege,
hogy azonos, mégis különbözo (423). Jellegzetes, mégis fülbemászó (423).
A sláger primitív, mégis szakemberek keze alatt születik (425). A slágerteremtés
kulcseleme a plugging, az agresszív reklám, mégis kell hozzá valami „ötlet"
(428). A könnyuzenét nagyiparilag termelik, mégis öntörvényu divatok uralják
(429). A slágerek „muvészetnek alig nevezheto produkciók", mégis,
némelyikben ott lakozik valami „nagyon nehezen meghatározható minoség"
(430).
Adorno több kísérletet tesz, hogy ezt az ellentmondást feloldja. Elorántja
a pszeudoindividualizáció bukfencgyanús fogalmát. Definiál egy harmadik
alapkategóriát, az „evergreen"-t, az örökzöldet: ez lenne a maradandó
sláger archetípusa. Találgatni kezdi, mi lehet az örökzöld lényege (ugyebár
mindenhol az alapveto lényeget kell keresnünk). Talán valami egészen rafinált
ingerkelto gépezet ez, mely mindenkiben felgerjeszti a maga erotikus asszociációit
(430)? Talán a nostalgia songok intézménye játszik itt szerepet? (Újabb
lényegi kategória.)
Végül mégis oda jut, hogy az a bizonyos „sajátos minoség", a qualitas
occulta létezik - vannak jó slágerek. Milyen érdekes. Mire következtethetünk
tehát? - A jó slágerek paradoxonok: „a kör négyszögesítése"-i (432).
Itt lel rá Adorno az eloítéletes faji kategóriáknak arra az alapveto törésére,
amirol a cikk elején volt szó. A szuverén egyén és a merev kategória,
a kompromisszumképtelen projekció és a világ elevenségének ellentmondása
ez. Van abban valami egészen cinikus, ahogy Adorno elobb módszeresen korcsnak
és romlottnak nyilvánít egy sereg eleven mualkotást, aztán rácsodálkozik,
hogy mégis vannak köztük normális példányok. De azért nem áll meg a csodálkozásnál:
makacsul ássa magát egyre lejjebb és lejjebb; ahogy az írás elso felében
a romlottság lényegét kutatta (és meg is találta hamar), most az egyéniség
szubsztanciáját keresi (amit viszont nem találhat). Keresi a titkos összefüggéseket,
a jellemzoknek azt a csinos csokrát, mely végleg elkülönítené a rossz
slágert a jó slágertol, mely a leheto legobjektívabbá tenné irracionálisan
világos kategóriáit. Az ellentmondás azonban feloldhatatlan. A transzcendentális
lényeg egyre távolodik; hiába lépünk közelebb és közelebb, ugyanolyan
messzirol dereng. Nem lehet elkapni a ködben repdeso szentjánosbogarakat.
A cinizmus végso pontja következik itt: a szöveg felszámolja a rasszista
logikát, majd fejest ugrik az eloítélet irracionalitásába. Adorno válasza
ugyanis nem az, hogy átértékeli saját hibás gondolati struktúráit, hanem
az, hogy a jó slágerek, eme paradox kreatúrák vizsgálatát bokezuen egy
majdani szociológia hatáskörébe utalja. Egy „magasan képzett személyekbol"
álló bizottság felállítását javasolja, mely gondosan szemügyre venné a
slágereket, elemezné oket, találgatna, melyik sikeres („A kiinduló hipotézis
az lenne, hogy messzemenoen helyesen ítélnének", 432), s végül megállapítaná
a fajtisztaság kritériumait, meghatározná, hogy a könnyuzene mely produktumaiban
lappanganak a magasrendu faj génjei.
Hátborzongató fordulat: mikor Adorno érzékeli, hogy a jó sláger kicsúszik
a keze közül, nem megáll és körbenéz, hanem rakétára szereli a problémát
és kilövi a jövobe: találja majd meg a magasan képzett bizottság mikroszkópja
a rejtozködo lényeget. Valahol ott van, egyszer ráakadunk. Csak várni
kell, és maradék kis bizonytalanságunk is elpárolog. A tudomány majd megmutatja,
mit kell tennünk, hogy elméletünk teljesen pontos legyen, hogy világosan
elváljon a szenny és az érték. Hogy a korcsok tömegében ne lássunk több
nyugtalanítóan emberi arcot.
A maga részérol be is fejezi a töprengést. Úgy érzi, feloldotta az elotüremkedo
paradoxont (vagy talán megijed attól, amit csinált), és hirtelen fordulattal
kijelenti, hogy a sláger lényege mégiscsak a reklám, a hazugság, az ámítás,
a parancsuralomnak való behódolás. Felharsan a záró galoppfanfár: elhangzik
a végso „objektív" ítélet (433), majd dörgo körmondat következik
az autonómia aláásásáról, az elnyomást igenlo tömegekrol és arról, hogy
sajnos nem lehet eltávolítani a társadalomból a könnyuzenét, és milyen
sokat elmond ez állapotainkról - aztán csönd, csak a visszhang kísért
még a fülünkben.
Sivár és ijeszto, ami lejátszódik a szemünk elott. Mégis: fontos dolgot
hallgatnánk el, ha ezzel lezárnánk a vizsgálódást. Mert ha visszatérünk
ahhoz a ponthoz, ahol Adorno szembesül a nagy paradoxonnal, kiderül, hogy
történik itt valami megkapó. Eloször azt halljuk, hogy a könnyuzene-idióma
(néha) mégiscsak megenged „olyasmit, mint spontaneitás, ötlet, közvetlenség".
Képes tehát rá (idonként), hogy érvényes kifejezési eszköz, valódi médium
legyen. Mirol is beszéltünk akkor eddig? Majd: „az eldologiasodás magától
értetodo, s mint ilyen csap át, kényszer nélkül is olykor, a humanitás
és meghitt közelség látszatába, és talán több is, mint puszta látszat"
(431). Tétova út egy mondaton belül az eldologiasodástól a meghitt közelség
látszatáig, mely (olykor) (talán) több is, mint látszat… Pont az ellentéte
játszódik itt le annak, kicsiben és félénken, ami a szöveg elso felében
történt: a létezési jogától és szuverenitásától megfosztott könnyuzenében
hirtelen feldereng valami illékony gyengédség. Figyeljük meg e mondat
többszörös körbetagadással kifejezett, végletesen tétova pozitivitását.
Valami csodaszeru történik itt: a nagy szétbomlás végén, a végso elfordulás
elott egy pillanatra megcsillan a remény, egy pillanatra menedéket lel
az oldalakon át uzött-tagadott meghittség. Mintha az egész írás kegyetlenségét
megszégyenítené ez az egyetlen tompa, nyöszörgésszeru, rebbeno félmondat.
Idoközben megindulunk a slágerügyi grémium felé, de a zárófanfár elott
Adorno még egyszer elszólja magát: feltételezi, hogy a bizottság tagjainak
kivétel nélkül a sikeres slágerek tetszenének a legjobban („A kiinduló
hipotézis az lenne…"). Tömeg és „magasan képzett" szakértok
ízlése találkozik tehát. A tömegek értékelik a minoséget, elnyomottságukban
is. A magasan (elérhetetlen messzeségben) képzett szakértok megérzik,
mi a fontos az elnyomottaknak. És ezen a ponton bukkan fel, eloször és
utoljára, egy nevesített sláger, az egyetlen példánya a fajnak, melyrol
mindeddig szó volt: a Deep Purple, a maga „szép, akusztikus élvezetet
nyújtó hajlatai"-val (432). Magányos, szomorú tekintetu pária a gonosz
és arctalan tömegbol.
Számomra ez az Adorno-írás végso üzenete: ez a fájdalmas gesztus, ahogy
a megérto azonosulás nem engedi elfojtani magát, ahogy a dialektikus szubjektum
minden eloítélete és félelme ellenére is megpróbál közeledni, megpróbálja
emberként látni az Idegent.
Annál tragikusabb, hogy nincs tovább, csak a képzett szakértok és a dühödt
szitkozódás felé. Hogy nem sikerül megtenni a végso lépést: gyozött megint
az elidegenedés, a félelem és a gyulölet. A távolban felvillan a fény,
az uralom- és elidegenedésmentes világ csillámló ígérete, de a horizont
bezárul, a megismero lény összekuporodik, magába fordul, védve és védekezve;
félve a világ idegenségétol, de orizve a kincset, az illanó reményt legalább,
hogy vannak értékek, s az értékek tovább élnek.
Hivatkozott irodalom
Adorno, Theodor W. (1970 [1962]): Könnyuzene. In Zene,
filozófia, társadalom. Tandori Dezso (ford.), 407-434. Budapest: Gondolat.
Adorno, Theodor W. (1994): Quasi una fantasia. Essays on modern music.
Rodney Livingstone (ford.). London: Verso.
Allport, Gordon W. (1999): Az eloítélet. Budapest: Osiris.
Csepeli György (1990): … és nem is kell hozzá zsidó. Az antiszemitizmus
társadalom-lélektana. Budapest: Kozmosz Könyvek.
Fubini, Enrico (1991): A History of Music Aesthetics. Houndmills: Macmillan.
Hamvas Béla (1999): Karnevál. Budapest: Medio.
Gans, Herbert J. (1998): Népszeru kultúra és magaskultúra. In A kultúra
szociológiája. Wessely Anna (szerk.), 114-149. Budapest: Osiris.
Hermann Imre (1990): Az antiszemitizmus lélektana. Budapest: Cserépfalvi.
Horkheimer, Max és T. W. Adorno (1985): Az antiszemitizmus elemei. In:
Zsidókérdés Kelet- és Közép-Európában. Simon Róbert (szerk.), 165-184.
Budapest: ELTE ÁJTK Tudományos Szocializmus tanszék.
Karsai László (szerk.) (1992): Kirekesztok. Antiszemita írások, 1881-1992.
Budapest: Aura Kiadó.
Morrow, Mary Sue (1997): German Music Criticism in the Late Eighteenth
Century. Cambridge: Cambridge University Press.
Jegyzetek
1 Herbert Gans a következo típusvádakat sorolja fel az
alacsonykultúra-ellenes szövegek áttekintésekor (Gans 1998: 121-142):
(1) A népszeru kultúra (NK) alkotásai negatív jelleguek: kereskedelmi
céllal születnek, homogén és szabványosított termékek, alkotójuk termelo-rabszolga.
(2) A NK negatív hatással van a magaskultúrára (MK): egyrészt lop tole,
másrészt anyagi elonyök révén elszívja az alkotó tehetségeket.
(3) A NK ártalmas saját közönségére: érzelmileg káros (mert hamis kielégülést
nyújt), intellektuálisan káros (mert eszképista jellegu), kulturálisan
káros (mert elfordítja az embereket a MK-tól).
(1. folyt.) (4) A NK ártalmas a társadalom egészére: „leszállítja a társadalom
egészének ízlésszintjét", illetve „elkábítja", „atomizálja"
az embereket, és így fogékonnyá teszi oket a demagógiára.
Adorno szövegében az összes vád megtalálható - és még mennyi minden… (L.
az Adorno c. részben közölt kivonatot.)
2 A dolgozat során az antiszemitizmust és általában a rasszizmust a kizárási
stratégiák szempontjából állítom párhuzamba az alacsonykultúra-kritikával:
azt vizsgálom, hogyan konstruálják az egyes szerzok az alantas, ellenszenves
és kártékony Másik kategóriáját. Nyilvánvaló, hogy más szemszögbol nézve
az antiszemitizmus korántsem tekintheto a rasszizmus valamiféle ideáltípusának.
Bettelheim és Janowitz elemzése alapján (idézi Allport 1999: 254) kétféle
rasszizmust különböztethetünk meg: az egyik az ösztönén elleni lázadásként
értelmezheto (az ellenfaj agresszív, piszkos, büdös, szapora, primitív
- l. néger- és cigányellenesség), a másikat a felettes én (vagy apa) elleni
lázadásnak tekinthetjük (az ellenfaj okos, számító, összetart, a háttérbol
uralkodik - l. antiszemitizmus). Ilyen értelemben az alacsonykultúra szidalmazása
sokkal inkább a négerezésre, cigányozásra, parasztozásra hasonlít, míg
a zsidóellenes beszéd a világ-összeesküvés, a parazita, az okos vámpír
toposzát idézi. E gondolat továbbvitele azonban nem része e cikknek, mely,
ismétlem, a kizárás, elidegenítés, démonképzés módszertanával foglalkozik.
3 A következo két bekezdés hivatkozásai mind Allport (1999)-re vonatkoznak.
4 A következo két bekezdés hivatkozásai mind Csepeli (1990)-re vonatkoznak.
5 A bekezdés további hivatkozásai mind Hermann (1990)-re vonatkoznak.
6 A bekezdés további hivatkozásai mind Horkheimer és Adorno (1985)-re
vonatkoznak.
7 Szélsoségesebb formában fogalmazzák meg ugyanezeket az elveket Hamvas
Bélánál az unalmukban puccsot szervezo világfiak (Hamvas 1999: 201sk):
- Most már csak ellenségre van szükségünk. Azt gondolom, szokék nem lehetnek,
mert azok itt kevesen vannak. Feketék sem, mert itt mindenki fekete. Vöröseket
nem ismernek.
- Mit tegyünk?
- Van egy ötletem, dear Mike. Az állambölcsesség legelso pontja szerint…
- Óriási, milyen szavakat használ…
- Az ellenség nevének megfogalmazása legyen olyan, hogy az uralkodó tetszése
szerint mindenkire alkalmazható legyen. A magam részérol azt gondoltam,
hogy az ellenség legyen karaki…
- Tünemény. Fejtse ki. Karaki az az ember, akire én azt mondom, hogy karaki…
- Büntetése legenyhébb esetben a halál…
- Vagyonelkobzás, fegyház, kényszermunka, feleség és gyermek kiirtása…
- Karaki az osi ellenség…
- Gondoskodni kell arról, hogy a nemzeti indulóban külön strófa beszéljen
a karakik ellen való szüntelen harcról…
- Ezzel szemben mi?
- Zeploták vagyunk. Jelvényünk Huihoto Llamanesce, a Vérthugyozó Dögkeselyu…
8 A retorikai elemek bemutatása példálózó jellegu; biztosan nem meríti
ki az értekezo rasszista beszéd teljes eszköztárát, kvantitatív bizonyítéknak
pedig végképp nem tekintheto. Egyrészt feltehetoleg maga a Kirekesztok
válogatása sem reprezentatív (hát még az abból való továbbválogatás),
másrészt a szemelvények többsége rövidített szöveg, sokszor még a gondolatmenetük
sem összefüggo. Elofordulhat tehát, hogy a felfedezni vélt jellemzok általánosságban
nem is igazak, elofordulásuk csupán véletlen. Mindenesetre az, hogy már
néhány kiragadott szövegrészlet is ilyen eros retorikai-stilisztikai hasonlóságot
mutat - ráadásul úgy, hogy az antiszemita elmélkedés leghírhedtebb muveloi
közül több is (Chamberlain, Weininger, Rosenberg, vagy az „osatya"
Gobineau) hiányzik a válogatásból -, legalábbis gyanús.
Akárhogy is, alaposabb vizsgálatra, teljes muvek áttekintésére lenne szükség,
hogy kiderüljön, valóban érvényes-e az érvelésnek ez a tipológiája. Magas
fokon képzett személyekbol bizottságot kellene létrehozni, mely megpróbálná
feltérképezni a rasszista szövegeket, és felfejtené gondolatmenetüket.
A kiinduló hipotézis az lenne, hogy mindenben igazam van.
9 Az orvosi autoritás használatának egyik legvisszataszítóbb példája Orsós
Ferenc felszólalása „az Orvosi Kamara képviseletében" a III. zsidótörvény
parlamenti vitájánál (Karsai 1992: 112skk).
10 Minden további hivatkozás, ha másképp nincs jelölve, Adorno (1970)-re
vonatkozik.
11 „[Adorno] gondosan kerüli azt a fajta felületes szociologizálást, mely
a mualkotást a gazdasági alap puszta felépítményeként értelmezi. Tanulmányaiban
mindig az adott kompozícióból és annak zenei felépítésébol indul ki, majd
megvizsgálja, hogyan bomlik ki és ölt alakot a muben az ideológiai tartalom"
- írja Enrico Fubini zeneesztétika-történetében (Fubini 1991: 442). Úgy
látszik, akadnak azért kivételek - hogy, hogy nem, pont a könnyuzene kapcsán.
Érdemes megfigyelni (például az öregkori nagy tanulmánykötetben, a Quasi
una fantasiában), hogyan ír Adorno azokról a muvekrol és szerzokrol, akiket
hajlandó megérto gyengédséggel közelíteni. Az olyan, általában mellékesnek
tekintett alakoknál például, mint Zemlinsky vagy Schreker, a legelso mozdulata
az, hogy félrevonja a felszínes benyomások vagy a feledés fátylát (Adorno
1994: 111skk. és 130skk.). A Könnyuzene elején véletlenül sem vonja félre
a fátylat, hanem (11. folyt.) a tetejébe még ráborít egy lópokrócot, nehogy
bármit megpillanthasson, ami értékes. És milyen árulkodó, hogy amikor
mégis szemügyre vesz egy konkrét slágert, egy mai „zenei árucikket"
(ugyanabban a kötetben: „Commodity Music Analysed", 47skk), akkor
is inkább kedvesen ironikus, semmint bántó vagy gyulölködo a hangja, és
mintha érzodne benne valami szelíd megértés - az a fajta szimpátia, az
az átszellemíto hozzáállás, amit a Könnyuzene minden lehetséges eszközzel
próbál elfojtani.
12 Úgy tunik, az ilyesmi nem egyedülálló jelenség a zenekritikában. Mary
Sue Morrow könyve (Morrow 1997), melyet korábban a Mein Kampf kapcsán
idéztem, érdekfeszítoen mutatja be, hogyan alakították ki a 18. század
végi német zenekritikusok azokat az esztétikai elveket, melyek alapján
a német hangszeres zenét metafizikailag felsobbrendunek kiálthatták ki
(l. „abszolút zene"), feje tetejére állítva a korábbi értékrendet.
Morrow szerint a Hitler-féle modell tökéletesen illik a korabeli kritikusokra,
akik a „komoly" német darabokat folyamatosan a „léha" és „primitív"
olasz fércmuvekkel, majd általában az „amatoröknek való", „noies",
„szórakoztató" és „könnyu" darabokkal állították szembe (Morrow
1997: 46-65). Saját táboruk alkotásainak fo értékelo elvét a zseniben
és a zenemuvet uraló totális egységben vélték megtalálni (uo. 99skk, 140skk):
azokban a kategóriákban, melyek érdekes módon mind a mai napig uralni
látszanak a bécsi klasszikáról, illetve tágabb értelemben az „igényes
komolyzenérol" alkotott képünket. Figyelemre méltó, hogy Adorno is
pont ezekre az elvekre alapozza a maga zeneesztétikai credóját: amint
az a Könnyuzené-bol is kiderül, az érték forrása nála egyrészt a korral
szembeni „dialektikus viszony" (Adorno 1970: 415), vagyis a kritikaiság
és individualitás, másrészt a darab formai-szubsztantív egysége („a mu
egészének totalitása", uo. 419). Nem kizárt (de nem is biztos), hogy
ennek az összefüggésnek a vizsgálata érdekes eredményekre vezetne.
vissza
|