![]() |
![]() |
![]() |
EGY IGAZ SZUPER MUTÁNS (Írta: DAVELL)
Történetünk a távoli jövőben játszódik, ott, ahol az ember önkezével pusztította
el a Földet. Amikor felismerték az atomenergiában rejlő lehetőségeket, azt gondolták
ez a tökéletes energiaforrás. Az atomenergia, mint oly sok minden, amit az emberiség
feltalált, kétoldalú dolog volt. Mindaddig veszélytelen, míg jó célokra használják
fel. Az ember azonban hatalomra éhes és a hatalom eléréséhez háborúzni is kész.
Ekkor fedezték fel az atomenergia fegyverként való alkalmazását és megalkották
az első atombombát. A hidegháború évei alatt a Föld országai elkezdték felhalmozni
az atomfegyvereket. És amikor a Föld nyersanyagkészletei kimerülőben voltak
a nemzetek el akarták pusztítani egymást, hogy a meghódított ország megmaradt
nyersanyag készleteit felhasználva fennmaradjanak. Az atomháború az országok
szemében mindig a végső és csakis a legvégső megoldás lehetett. Mindenki tudta
hogy ennek a háborúnak nem lenne győztese, hanem csak vesztese: az egész emberiség.
Az atomháború egyenértékű lett az apokalipszissel és a szó hallatán félelem
töltötte el az emberek szívét. A Szovjetunió azonban nem törődött a következményekkel
és megindította a végzetes csapást. A többi állam, akik rendelkeztek atomfegyverekkel
mind magát, féltette, és nem törődve az esetleges végzetes következményekkel
válaszcsapások sorozatát indította el az ellenséges országok ellen. A Föld lángba
borult, és amikor a háború zajai elültek a föld élővilágából, az állatokból,
a növényekből és a kemény munkával felépített társadalmakból nem maradt más
csak egy hatalmas, füstölgő, radioaktív szemétkupac. Az emberiség csaknem teljesen
kipusztult. Az USA előrelátóságának köszönhetően sokan túlélték a holokausztot
és hatalmas földalatti menedékekben, vészelték át a háborút a világtól és az
atomfegyverek által felszabadított halálos sugárzásától elzárva melynek hatására
számtalan mutáns alakult ki az egész világon. Egy napon a menedékek ajtai felnyíltak
és a lakók, akik már a menedékben született a külvilágban sosem járt generáció
tagjai voltak a felszínre jöttek; kicsiny településeket rendeztek be és mindent
megtettek az életük jobbá tételére. A különálló települések az életben maradásuk
érdekében kereskedtek egymással és eltekintve a bűnözéstől, ami megmérgezte
ezt a világot is, szépen fejlődtek és gyarapodtak. Hamarosan már egy új külvilági
generáció uralta a világot. Ezt a múlt és a jövő érdekes keverékeként létrejött
kemény világot. Minden településnek sajátos közigazgatása volt. Egyeseket bűnözők
irányítottak, míg másokban rend és fegyelem uralkodott. Történetünk főszereplője
is egy volt a menedéklakók közül. Tíz évesen került a felszínre így ő már inkább
a külvilági élethez szokott, mint a menedék elszigetelt világához. Ez az embert
a barátomnak nevezhetem, bár még az igazi nevét sem árulta el nekem. Halálának
napján találkoztam vele és halála előtt elmesélte élete történetét. Ezt a történetet
szeretném megosztani mindazokkal, akik elolvassák. Esetleg tanulnak is belőle.
Az a bizonyos
nap is olyan volt, mint a többi, legalábbis ekkor még ezt gondoltam. Éppen napi
teendőimet végeztem. Megetettem a brahminjaimat és megöntöztem a növényeket.
Itt a kis farmomon nagyon ritkán volt vendégem, és ha mégis általában rosszindulatú
volt. Gyakran támadtak rám banditák és néhány esetben a találkozás nem múlt
el emlékek nélkül. A testemet hegek szabdalták. Mind a harc eredménye volt az
életbennmaradásomért. Pont ezért a banditák egy csoportjával üzletet kötöttem
és cserébe némi élelemért, és azért hogy néha elbújtattam őket a banditákat
kereső városi őrjáratoktól, megvédtek, és ami a legfontosabb meghagyták az életemet.
Ez a nap azonban mégis máshogy alakult, mint vártam. Kábé egy óra felé, amikor
kicsit lepihentem az egész délelőtti munkától fáradtan néhány durva kinézetű
alak állított be hozzám. Elsőre azt gondoltam, hogy az ismerős banda tagjai
és próbáltam velük kedves lenni.
- Üdvözlet! Üljetek csak le! Mindjárt hozok valamit enni!
Az egyik fickó, aki valami főnökfélének látszott a fegyvere és a védőpáncélja
remek minősége miatt nevetve megszólalt.
- Ha ha! Nézzétek a parasztot. Azt hiszi, nem nyírjuk, ki ha kedves velünk!
Feküdj a földre és kezeket hátra. Fürge kutasd át - kiáltott a banda egyik tagjának.
- De… de… hát én vagyok az, Hans! Nem ismertek meg fiúk? A főnökötök Füttyös
Fred ugye?
- Kicsoda? Ki az a Fred? Itt én vagyok a főnök! Ha még egyszer megszólalsz az
engedélyem nélkül, szétloccsantom a hülye fejed te földtúró!
Azt hittem ott helyben összecsinálom magam. Nem voltam hozzászokva az ilyesmihez.
- Te leszel a mi kis biztosítékunk. Azok a rohadt zöld állatok soha nem kapnak
el.
- Miféle… „zöld állatok” - kérdeztem bár nem voltam biztos benne, hogy jó ötlet.
Arra számítottam, hogy értékelik a bátorságomat.
A fickó a gyomorszájba vágott és a földön rugdosni kezdett.
- Mondtam hogy megszólalhatsz? Büdös paraszt! Most irtották ki a fél bandát
erre ez a köcsög, még itt okoskodik is!
Ez nem jött be valami mást kellett kitalálnom. Ekkor eszembe jutott valami amivel
időt nyerhettem míg ki nem találok valami jobbat.
- Fiúk az a helyzet hogy hasmenésem van. Kimehetnék a vécére?
- Mit? Nem érdekel! A te problémád! Tartsd vissza a rohadt életbe!
- De uram! Ugye nem akarja, hogy… itt menjek ki?
- Hogy mi? Nem… nem… azt nem, hé Sanchez kísérd ki Mr. Szarzsákot a klotyóra!
Kimentem a vécére és próbáltam valami használható tervet kovácsolni. Egyszer
csak megszólalt az őröm.
- Na mi lesz már te lajhár. Meddig akarsz még kotlani fölötte?
- Öööö… mindjárt, mindjárt.
Na most mit csináljak. Ezek ki fognak nyírni. Már éppen beletörődtem volna a
halálba és kisétáltam, volna, hogy lelőjenek, amikor erős hang ütötte meg a
fülem. Mintha egy körfűrész forgott volna. Aztán az őr elhaló sikolyát hallottam
és a golyók érces csengését amint lepattannak a fém házfalról. Hát ez remek.
Csöbörből vödörbe kerültem. Valami állat kinyírta az őrt és amilyen fegyvere
van én is követni, fogom. Ehelyett az történt hogy az idegen belépett a házba
és figyelmeztetés nélkül tüzet nyitott. Ekkor láttam meg a megmentőmet. A fickó
kábé két méter magas volt és a bőre élénk zöldes színű volt. Az izmai csak úgy
dagadtak és gépágyúja volt. Ezen kívül valamiféle bőrpáncélféleség volt ráterítve,
amit úgy tűnt az ő méretében gyártottak le. Érdekes, ezek szerint több is lehet
belőlük. De mi a fene lehet? És hogy jöttek létre? A házban lévő banditák szinte
reagálni se tudtak. Csak néhány dördülést halottam a gépágyú hangja mellet aztán
csend lett. A hirtelen beállt csendben hallani lehetett az óriás lépéseit. A
lépések egyre közelebbről hallatszottak. Már majdnem összepisáltam magam. Azt
hittem itt a vég és meghalok. Mindössze harminc éves voltam ekkor és még nem
állt szándékomban elhalálozni, főleg nem ilyen körülmények között. Ekkor a lépések
megszűntek és egy halk puffanást hallottam. Óvatosan kinéztem a vécéből, és
azt láttam, hogy a hatalmas lény összeesett a mellkasán pedig egy seb éktelenkedik,
amiből dől a vér. Ekkor jött a dilemma: Hagyjam meghalni vagy segítsek neki,
amiért megmentette az életemet? Mi van akkor, ha megöl? A cserbenhagyása tűnt
a legkézenfekvőbbnek de a józanész mást diktált. Végül úgy döntöttem a segítségért
cserébe én is segítek rajta és beviszem a házba. Ekkor jutott eszembe, hogy
nem éppen erős a fizikumom és ez a böhöm lény legalább kétszáz kiló. Nagy nehezen
rátettem egy talicskára és betoltam a házba de még így is nehezen ment. Lefektettem
az ágyra és sápadt, zöld arcát figyeltem. Elájult, lehet hogy meg is halt. Elmentem
az elsősegély felszerelésemért hogy ellássam a sebeit. Egy kis fertőtlenítő
szérumot löttyintettem a sebére mire ő felszisszent és tágra nyílt a szeme.
Erőtlenül megszólalt:
- Ember! Mit csinálsz velem? Ez fáj! Hagyd abba!
Nem volt teljesen magánál a sebláztól ezért nem tudta mit csinálok vele.
Látszólag nehezére esett a beszéd a sérülése miatt de egészen emberien beszélt
és érdekes módon még egy kis skót akcentusa is volt. Ezek szerint ez a lény
valaha ember volt de a sugárzás vagy valami más ilyen mutánssá változtatta.
Próbáltam megnyugtatni.
- Nyugalom… öö… Henry! Csak segíteni szeretnék rajtad! Ne aggódj!
- Mért teszed ezt Henryvel?
- Fertőtlenítettem a sebedet. Elég csúnyán néz ki. Kössz hogy megmentettél!
Hálás vagyok.
- Nem neked segítettem. Ezeket a banditákat követtem. Megölték a barátaimat.
Bosszút álltam!
- Ööö… okés Henry. A lényeg hogy élek és te is élni fogsz, nem hagyom, hogy
meghalj.
- Tudom hogy meg fogok halni. De még mielőtt meghalok lenne egy utolsó kívánságom!
- Persze Henry, amit csak akarsz.
- Szeretném elmesélni az életemet… Áhhh…
A fájdalomtól összehúzódott majd erőt vett magán és folytatta.
- Arra kérlek, hallgasd meg és írd le!
- Rendben. Azonnal hozok papírt és ceruzát.
És belekezdett az élete történetébe…
Ahogy
elmondta nekem a Henry nem az igazi neve volt, és hogy mi az azt nem volt hajlandó
elárulni nekem. Ahogy megkérdeztem mi az igazi neve ő nem válaszolt, csak folytatta
a történetét. Egy menedékben született, ahogy én is, ám azt hogy melyikben azt
nem volt hajlandó elárulni. Azt mondta ez a története szempontjából lényegtelen.
Az egyébként még az emberi életének része erről pedig nem szívesen beszélne,
ahogy elmondta nekem. Csupán annyit mondott el az emberi életéről hogy miután
kijöttek a menedékből a társai kiközösítették, mert azt mondták, hogy nem elég
intelligens és csak rontaná a közösség túlélési esélyeit. Száműzték a pusztába,
és sorsára hagyták. Henry mély depresszióba süllyedt és úgy vándorolt akár egy
élő halott. Délre tartott és hosszú napokig ment élelem és víz nélkül kitéve
minden veszélynek. De hihetetlen módon vándorlása alatt egy lélekkel sem találkozott
és már a halál töltötte meg minden gondolatát. Szeretett volna egy jobb, más
világba kerülni, ahol talán nem számít, az hogy ki milyen. Ahol elfogadják az
embert olyannak amilyen. A harmadik napon Henry összeesett és már csak várta
az elkerülhetetlent. Órákon át feküdt a homokban, amikor néhány csuhás alak
jött erre, akik vizet és élelmet adtak neki. Mikor kicsit erőre kapott felajánlották
neki, hogy lépjen be a Katedrális Gyermekei egyházba. Az egyházat egy Mester
nevű személy vezette, akiről ekkor még semmit sem lehetett tudni. Henry jobbnak
látta követni őket. Talán ez majd ad valami értelmet az életének és ők talán
elfogadják olyannak amilyen. Egy héttel később odaértek a Boneyard várostól
délre lévő hatalmas templomot, ami körül mindenfelé lila csuhába öltözött emberek
voltak. Követte a papokat és belépett a templomba. Bent egy kedves lány fogadta
és rögtön a leendő lakosztályához, vezette.
- Kérlek, kövess öö…
Henry nem tudta bízhat-e ezekben az emberekben ezért nekik sem árulta el az
igazi nevét. A menedékben mindig arra tanították, hogy ne nagyon bízzon a külvilágiakban.
A menedék legszívesebben örökre elzárkózott volna a világ elől. Azt gondolták
a „nem menedéklakók” mind romlottak és csak bajt okozhatnak rájuk és a menedékre.
- Henry! Henrynek hívnak.
- Erre Henry!
Henry követte a lányt, aki a templom harmadik szintjére kísérte. Minden szinten
szobák voltak, de amikor Henry megkérdezte, hogy kik laknak bennük a lány zavartan
csak ennyit válaszolt:
- H-hogy ezekben? Ööö… csak egyházunk hívő tagjai.
Kifejezetten gyanúsan viselkedett. Henry valami titkot sejtett itt de egyelőre
belement a játékba.
A lakosztálya
a legnagyobb jóindulattal sem volt nagynak nevezhető. Henry viszont örült hogy
fedél van a feje felett és van hol aludnia. A lány búcsúzóul ennyit mondott
érzéki hangon:
- Aludj csak. Holnap beavatnak az egyházba és kiderül, hogy milyen minőségben
szolgálhatod majd a Mestert.
Milyen minőségben? Mit akar ez jelenteni, és ki lehet ez a bizonyos „Mester”?
- Ki ez a „Mester”?
- Ő egyházunk feje. Holnap megismerheted.
Mondta a lány furcsa mosollyal az arcán, ami Henrynek valahogy nagyon nem tetszett.
A nap történései kavarogtak agyában. Vajon ki ez a Mester és mi lehet ennek
az egyháznak a célja? A neve alapján nem lehetet sok dolgot megállapítani. Henry
mindenesetre remélte hogy találkozik még ezzel a csinos lánnyal. Hamarosan elnyomta
az álom és arról álmodott, hogy még mindig a menedékben van és ő lett a felvigyázó.
Mindenki tőle várt segítséget és ez nagyon tetszett neki. Mindig is ez volt
a vágya. Ő volt a legokosabb az egész menedékben.
Másnap
reggel Henry a remek álom hatására energiával telítődve kelt fel. A gyönyörű
lány ébresztette.
- Jó reggelt! Hogy aludtál? Készen állsz a próbatételre?
- Szia! Remekül aludtam, köszi… ööö… még a nevedet sem árultad el.
- A nevem Erika.
- Nos, Erika milyen próbatételről van szó?
- Hamarosan meglátod. Most pedig öltözz fel és kövess!
Henry felvette a menedék kezeslábast, ami az egyetlen ruhája volt, amit elhozhatott
a menedékből. Felhúzta magára és követte Erikát. A templom főtermében egy nagyképernyős
televízió állt, amin szavak villództak és egy csuklyás fickó lelkesítő beszédet
tartott. A tévével szemben padok voltak, amiben buzgón imádkozó hívők voltak
mind lila csuhában. Erika bement egy szobába és egy magabiztos kinézetű férfivel
együtt jött ki, akinek kaján vigyor ült az arcán. Ránézett Henryre és így szólt:
- Áhh… az új jelölt. Hogy érzed magad fiam?
Még hogy jelölt. Mint ha lett volna választása.
- Köszönöm jól uram.
A fickó tovább mosolygott és a lépcsőkkel szemközti ajtóhoz mentek, ahol a férfi
egy különleges lóherét stilizáló koronggal kinyitotta az ajtót. Amikor beléptek
Henry azt hitte rosszul, lát. A kicsiny szobában egy kétméteres zöldbőrű bőrpáncélos
alak állt, aki egy hatalmas mordályt tartott a kezében. Erika és a férfi a legnagyobb
természetességgel szóltak az óriáshoz.
- Helló nagyfiú! Hogy vagy?
- Én jól. Ti akartok mit?
- Szeretnénk látni a Mestert, van egy új reménységünk. Menedéklakó!
Ezt hallva az óriásnak elkerekedtek a szemei és így szólt:
- Mester mondani menedéklakó megy hozzá. Menjetek most!
Henry még mindig elképedve állt az óriás mellett de jobbnak látta, ha nem kérdezi
meg hogy mi ez a valami. Amekkora fegyvere volt pillanatok alatt elintézhette
volna Henryt. Nem tudta pontosan hogy milyen stukker volt a lénynél, sajnos
nem nagyon ismerte a fegyvereket és harci képességek terén is volt még mit tanulnia.
Soha nem tartotta fontosnak a harcot, ami pedig jól jött volna neki az életbenmaradáshoz.
Sohasem hitte volna, hogy egyszer száműzik a menedékből csak, amiatt hogy nem
elég intelligens. Még mindig gyűlölte a felvigyázót, amiért ezt tette vele.
Henry ekkor egyszer csak abbahagyta a mesélést és elájult. Felálltam és megvizsgáltam. Volt pulzusa. Hála Istennek nem halt meg. Hagytam had pihenje ki magát és én is nyugovóra tértem. Másnap reggel jajgatásra ébredtem és azonnal odafutottam Henryhez és azt láttam, hogy a sebe elfertőződött. Különös, pedig fertőtlenítettem. Talán az immunrendszere máshogy reagál, mint az embereké. Délután felé Henry fájdalma enyhült így folytatta történetet. Szerette volna, elmesélni még mielőtt meghalna. Előre tudta hogy meg fog halni és megbékült vele.
Amint a
hatalmas mutáns kinyitotta az ajtót és egy nagy pincében találta magát, ahol
polcok álltak telerakva könyvekkel. A férfi odalépett az egyik polchoz kihúzott
egy könyvet mire a polc elcsúszott és a helyén egy ajtó nyílt. Beléptek az ajtón
és egy barlangba kerültek. Haladtak egy darabig, amíg elértek egy hatalmas menedék
ajtajához. Hasonló volt, mint a Henry menedékéé eltekintve a két óriási őrtől,
akik távoltartották a nemkívánatos egyéneket. Az egyik őr megszólalt és hogy
nyomatékot adjon a figyelmeztetésnek felemelte a fegyverét.
- Állj! A kinti papok ide nem mehetnek be. A Mester nem kíván látni senkit.
Szokatlanul jól beszélt és intelligencia érződött a hangjában. Ezek szerint
nem mindegyik mutáns ostoba. A pap szólalt meg.
- Egy menedéklakót hoztunk. Engedj át!
- Rendben ő bemehet, de nektek itt kell várnotok!
- Oké, oké rendben van. Menj csak. Ők majd megmondják, hogy mit kell tenned.
- Kövess ember!
A mutáns elvezette a lifthez, és azt mondta neki, hogy menjen le a hármas szintre.
Ott majd elvégzik a szükséges vizsgálatokat. Henry a liftben gondolataiba merült.
Miféle vizsgálatokról lehet szó? Henry bizonytalan volt. Vajon mi lehet a titka
ennek a Mesternek? Tudta hamarosan kiderül.
Kilépett a liftből és a hármas szinten egy technikus várt rá, aki nyájasan szólt
hozzá.
- Üdvözlet! A Mester már várt rád. Még mielőtt bemutatkoznál neki, kérlek, engedd,
meg hogy néhány orvosi vizsgálatot hajtsunk végre rajtad. Abból nem lehet baj
gondolta Henry.
Beléptek egy orvosi szobába, ahol Henry a rémülettől meg sem tudott szólalni.
A falakat és az asztalokat valamiféle massza borította be. Úgy nézett ki, mint
a hús de valahogy mintha élt volna. Szinte úgy tűnt, hogy folyamatosan mozog.
A bent lévő technikusok a legnagyobb természetességgel végezték a munkájukat
ebben a bizarr gusztustalan, helyen és éppen élve boncoltak fel egy gyereket.
Henry öklendezni kezdett és csaknem elájult. A gyerek halálsikolya töltötte
be a fejét. Csak nehézségek árán sikerült megszólalnia.
- Mi az ördög? Maguk… maguk betegek mi a fenét csináltak azzal a gyerekkel és
mi a fene ez a massza?
- Nyugalom ez csak a kutatásaink velejárója. Most pedig feküdj fel az asztalra!
- mondta a technikus félelmetes nyugalommal. Az arca semmilyen érzelmet nem
tükrözött mintha valamilyen agymosást végeztek volna el rajta. Henry rápillantott
az asztalra, amit az a massza borított be. Mintha figyelte volna az a valami.
- Hogy mi? Dehogy fekszek. Engedjenek el innen maguk, megőrültek. Rohadt állatok!
A technikus ekkor észrevétlenül egy tűt szúrt Henry nyakába és pár pillanat
múlva ájultan esett össze még kiáltani sem maradt ideje bár valószínűleg az
nem sok mindent ért volna el a kiabálással. Valami szupererős altatószer lehetett.
Mikor
felébredt egy teremben állt. A menedék vezérlőtermében, ahol a falakat ugyanaz
a különös massza fedte be, amit az orvosi szobában is látott. Ahogy felnézett
elakadt a lélegzete ugyanis a felvigyázói székben egy hihetetlen kinézetű, óriási
mutáns foglalt helyet. A testét a massza alkotta és valahogy egybeépült a számítógéppel.
Henry soha nem hitte volna, hogy valaha is ilyen különös lényt fog látni. A
mutáció egyik legdurvább formájaként született ez a lény. Henrynek valószínűleg
az egykoron volt felvigyázóval volt dolga, már ahogy a leírása alapján meg tudtam
állapítani. Ahogy megszólalt egyszerre beszélt a maga durva férfias hangján
és a számítógép csipogó női hangján is.
- A technikusaink megvizsgáltak… vizsgáltak. Az a rendeltetésed hogy harcosként
szolgálj engem… szolgálj… engem… Hamarosan elvisznek a harcosok bázisára, ahol
csatlakozol az Egységhez… csatlakozol… csatlakozol… Az emberiség hamarosan újra
egységes egész lesz… egységes… egység… Sajnos te nem vagy kiválasztott… kiválasztott…
Ők különlegesen fontosak számomra… fontos… számomra… Te majd Szuper Mutánsként
fogsz szolgálni, és nem ellenkezel többé… ellenkezel… ellenkezel…
Abban a pillanatban, amikor kimondta ezeket a szavakat a falon lévő massza,
mintha mozogni kezdett volna és úgy tűnt, hogy Henryt akarja elkapni. Ekkor
döbbent rá. A falon lévő massza a mutáns testéhez tartozik. Behálózza az egész
menedéket. Ez a lény volt a legmorbidabb dolog, amivel Henry valaha is találkozott.
- Engem nem visztek sehova. Mi a fene vagy te? Hagyj elmenni!
- Ha ha ha ha ha!
A nevetése visszhangzott a folyosókon. Henry még soha nem volt ilyen rémült.
Nem tudta mi fog vele történni. Csak annyit tudott hogy el kell innen tűnnie,
de nagyon gyorsan. Futni kezdett a bejárat felé, amikor meghallotta a dördülő
hangot a háta mögül:
- Úgysem tudsz elfutni előlem… futni… előlem…
A két egymástól eltérő hang kifejezett érzésének ellentéte csak még jobban felerősítette
Henry félelmét és még gyorsabban kezdett futni. Henry egy erős ütést érzett
a hátánál de a félelem erősebb volt. Henry mit sem törődve az ütéssel tovább
futott, amikor egy második még erősebb ütést kapott, amitől lebénultak a lábai.
Henry a földre esett és meglátta, hogy egy lebegő robot próbálja megállítani.
Látszólag nem a gyilkolás volt a célja csak, az hogy elkábítsa. A harmadik ütés
olyan átütő erejű volt hogy Henry elvesztette az eszméletét. Újra.
Felébredt és azt vette észre, hogy össze van kötözve akár egy múmia és valamiféle darura volt felakasztva. A lepedődarabokból álló kötés erősen hozzásimult Henryhez és mozdulni sem hagyta. Amint szétnézett körülötte fegyveres mutánsok voltak és az irányítópultnál is egy mutáns állt. A daru megmozdult, ahogy a mutáns elmozgatta a vezérlőkart. Henry felemelkedett majd jobbra mozdult. Itt megállt a daru és Henry úrrá lett a félelem. Próbált kiszabadulni és a félelmét még jobban növelte a látvány, amikor lenézett. Alatta valamiféle zöld színű, zselészerű anyag volt egy hatalmas tárolóedényben. Henry minden kísérlete a kiszabadítására kudarcba fulladt a kötés erősen tartott. Nem tudta mi az a folyadék de semmi jóval nem kecsegtetett. Ahogy a darut kezelő mutáns lefelé irányította a darut Henry ordítani akart, de a kötés nem hagyta. Csak halk hümmögést sikerült kiszorítania magából A daru félúton megállt mire Henry abbahagyta az ordítást, és már azt hitte, megúszta a dolgot, amikor a mutáns kioldotta a darut és Henry zuhanni kezdett a vészjóslóan fortyogó anyag felé. Elmerült a tartályban és hihetetlen változás zajlott le a szervezetében. Az anyag hatására felgyorsított mutáció ment végbe és megnőtt Henry egész teste és izmai. A folyamat hatalmas fájdalommal járt, amitől Henry majdnem elájult de nem volt ekkora szerencséje. Az egész átalakulás alatt eszméleténél volt és átélte annak minden fájdalmát. Amikor kiemelték és letették a padlóra Henry furcsán nyugodtnak, és boldognak érezte magát. Valószínűleg a szer mellékhatásaként. A fájdalom elszállt és többé nem bánta, ami történt vele, tetszett neki, amivé változott. A többi Szuper Mutáns a vállaira vette őt és elvitték egy szobába, ahol egy méretre gyártott ágy várta. Lefeküdt és aludni kezdett. A mutáció hihetetlenül megterhelő volt a szervezete számára és teljesen kimerült. Az emberi élete itt ért véget és egy új világ kapui nyíltak ki számára. Nem volt többé ember. Jobb, erősebb volt annál. Szuper Mutáns.
Henry
végtelen nyugalommal kelt fel a kényelmes ágyban, ahová lefeküdt az átalakulása
után. Felpillantott és egy kedves pillantású lány nézett le rá.
- Jó reggelt Henry! Remélem kipihented magad. A parancsnok látni szeretne. Ha
készen állsz, szólj és elkísérlek hozzá.
Henry most szólalt meg először, mint mutáns és meglepődötten tapasztalta hogy
nagyon nehezére esik a beszéd ebben az új testében. Szája nehezen formálta a
szavakat.
- Phé-készen v-f-fagy-ok… meh-he-he-tünk.
- Rendben Henry ne beszélj még csak nemrég merítkeztél meg, a nyelved még meg
egy kicsit dagadt. Hamarosan el fog múlni. Egyébként a nevem Sylvia és én vagyok
itt az idegen vezetőd, - mondta és nevetett.
A lány arra várt, hogy Henry is nevessen, de ő nem értette miért nevet a lány.
Eltűnődött. Vajon mi lesz most vele ebben az új testben és milyen lehet még
ennek a létnek amellett hogy kissé lassabb lett? Vajon megfordítható-e a folyamat
vagy hátralévő életét ebben a testben kell leélnie. Akárhogy is nem bánta ezt
a kis áldozatot ahhoz a sok előnyhöz, amit cserébe kapott.
Sylviával
együtt elmentek egy lifthez és egy szintnyit utaztak lefelé. Henry meglátása
szerint valami menedékhez hasonló létesítményben lehettek, aminek négy szintje
volt. Egyébként fogalma sem volt Amerika melyik részén tartózkodik. A liftből
kilépve néhány mutáns üdvözölte és megveregették a hátát. Henrynek nagyon jól
esett ez a gesztus. A menedékben nem voltak igazi barátai és most hogy ezek
közé a mutánsok közé tartozott új barátságokat köthet; ezek a fiúk mind örültek
Henrynek.
- Üdvözlet a csapatban bajtárs - szólt az egyik mutáns, akinek egy fekete színű
bőrpáncél védte a testét, amivel kitűnt az egyszerű mutánsok közül.
- Kö-köszönöm sz-sz-szépen - mondta Henry és még mindig dagadt volt a nyelve.
A mutánsok nevetni kezdtek, ami Henrynek először rosszul esett de aztán rájött,
hogy valóban nevetségesen hangzott, ahogy mondta és ő is elkezdett nevetni a
többiekkel. A nagydarab mutáns pajkosan bebokszolt Henrynek.
- Inkább hallgass Henry - mondta nevetve. Majd holnap beszélünk.
Henry elköszönt és követte Sylviát a parancsnokhoz. A parancsnok nagyobb volt
minden eddig látott Szuper Mutánsnál és egy hatalmas gyilkos kinézetű fegyvert
fogott a jobb kezében. Megszólalt a erőteljes dörgő, hangján.
- Üdvözlöm a bázison katona. -Hamarosan megkezdjük a kiképzését és megtanítjuk
a nehézfegyverekkel bánni. -Megértett engem?
- Ööö… igen.
Látszólag a parancsnoknak nem tetszett a válasz amint ezt a hangjának felemelésével
is jelezte. Henrynek nehezére esett magabiztosnak mutatnia magát ez előtt az
ember előtt.
- Az első és az utolsó, amit a szájából akarok hallani, az hogy uram Világos
katona?
- Uram világos uram.
Henry úgy berezelt a parancsnok kiabálásától, hogy a dagadt nyelvel is tökéletesen,
ejtette a szavakat.
- Nem hallottam elég tisztán! Mit mondott katona?
- Uram világos uram.
Henry már szinte ordított a parancsnok legnagyobb megelégedésére.
-Nézzenek oda magából egy kurva jó katonát fogunk gyártani. Most pedig induljon
a kiképzésére. Megértette?
- Uram igen uram!
A következő
egy hét alatt Henry elment a titkos támaszpontra, ahol megtanították a katonai
viselkedést, az engedelmességet, a fegyverkezelést és az alapvető haditechnikai
ismeretekbe is beavatást nyert. A kiképzés végén egy hatalmas gépágyút választott
magának és egy bőrpáncélt is kapott. Ezen kívül beavatták a Mester tervébe is,
ami arról szólt, hogy az emberi fajt egy egységes szintre, a Mester szintjére
hozzák ezért mindenkit mutánssá kívántak tenni. Henrynek nem volt magánvéleménye
a dologról szinte teljes mértékben engedelmes lett nem az ő dolga volt a dolog
felülbírálása. Vakon követte a parancsokat, mint egy jó katona. Egy négyfős
csoportba osztották be, aminek egy Tyler ne Szuper Mutáns volt a vezetője. Tyler
egy katonai zseni volt és krízishelyzetekben is képes megőrizni a hidegvérét.
Henry bármikor rábízta volna az életét erre a mutánsra. Száz százalékig megbízott
benne. A csapat másik két tagja eléggé unintelligens volt. Szerepük kimerült,
abban hogy fedezték őket, és néha megosztották az ellenfél tüzét. Henry és a
csapat különféle küldetésekben vett részt így rövid időn belül ők lettek az
Egység büszkeségei. Hamarosan elit rangra emelték őket és a megoldhatatlannak
látszó küldetéseket mindig rájuk bízták. Henry végre boldog volt. Voltak barátai,
akik elfogadták olyannak amilyen és elismerték képességeit. A legfontosabb pedig
végre volt célja az életének. Minden jól alakult egészen addig a végzetes küldetésig,
ami hatására eljutott hozzám.
Az egész dolog úgy kezdődött, hogy Henry és csapata egy egyszerű rutinakcióra
kaptak parancsot, ami szerint egy fosztogató bandát kellett kifüstölniük, és
ha lehetséges minél többet élve elfogni közülük, hogy így újoncokkal gyarapítsák
a sereget.
A készülődés közben Sylvia jelent meg és kedvesen megszólította Henryt:
- Szia Henry örülök hogy látlak! Hogy mennek a dolgaid?
- Óóó… remekül köszönöm. Igazán szeretem ezt csinálni és jó a társaság.
- Ezt örömmel hallom. Te Henry, lehet, hogy butaság de jól érzem, hogy van egy
kis skót akcentusod?
- Igen, az az igazság hogy a menedékünk skót emigránsokból állt és mindenki
nagyon régimódi volt. A menedékünk felvigyázója úgy kezelt minket mintha egy
klán lennénk. Erre hivatkozott, amikor száműztek a pusztába a rohadt...
- Nyugalom Henry! Ez már a múlté. Most már hozzánk tartozol nemde?
- De igen és örülök, hogy itt lehetek.
- Én magam angol származású vagyok, de már itt születtem. A nagyszüleim akkor
települtek át, amikor elkezdődött a világ összeomlása.
- Hmmm… érdekes. Ne haragudj Silvy, de most össze kell készítenem a felszerelésemet
a küldetésre, de igazán jó volt veled beszélgetni.
- Jajj bocs hogy feltartottalak. Már megyek is.
- Semmi baj gyere máskor is. Szia!
- Szia Henry!
Henry felvette hatalmas gépágyúját és felkészült az útra. A banda egy lerobbant
gyárba vetette be magát, ami egykor a Chrisalys Motors cég központja volt. Itt
gyártották az utolsó Highwaymaneket. Henry menedéklakó korában mindig arról
álmodott, hogy egyszer egy ilyen kocsival fog száguldozni, ám ahogy a körülmények
alakultak erre valószínűleg sohasem lesz lehetősége. Mindenesetre felpakoltak
az ilyen esetekben elengedhetetlen cuccokkal és nekivágtak az útnak. A maguk
egyéni sebességével eléggé lassan haladtak de a lassú mozgás ellenére veszélyes
ellenfeleknek bizonyultak, már ha valaki szerencsétlenségére összetalálkozott
velük. Ezekre a bizonyos találkozásokra egyértelmű parancsot kaptak. Vizsgálják,
meg hogy mutánssal van-e dolguk, és ha igen tudják meg nevét, rangját és az
aktuális parancsát majd ezt jelentsék a feletteseiknek rádión. Amennyiben nem
mutáns az illető először figyelmeztessék, majd nyissanak tüzet. Az Mester eléggé
drasztikus eszközökkel akarta elérni céljait. Henrynek néhányszor megfordult
a fejében az ellenállás és a Mester elpusztítása de valami a tudata mélyén megakadályozta
ebben. Egyébként is mit tehetne egyetlen Szuper Mutáns egy ilyen hatalmas ellenfél
ellen így Henry kiverte a fejéből a lázadás gondolatát és folytatta a parancsok
teljesítését.
Hamarosan
egy átlagosnak mondható utazás után megérkeztek a gyárba, ami kívülről nem éppen
úgy nézett ki, mint egy bandita fészek. Az egész hely tele volt autóroncsokkal
és szétdobált alkatrészekkel. Valószínűleg fosztogatók dúlták fel valami értékes
után kutatva. A főbejárat mellett egy kis őrbódé állt és egy sorompó zárta el
a kaput. Az egész épület acélkerítéssel volt körülvéve a gyár pedig remekül
védhetőnek tűnt a masszív falai és a kicsi ablakainak köszönhetően. Henryék
egyetlen lehetősége az volt, ha hátulról meglepik a banditákat, és a meglepetést
használják ki. Nagyon furcsa volt hogy sehol nem láttak egyetlen őrt sem a gyár
közelében. Lehetséges, hogy részegen fekszenek bent? Megkerülték az épületet
amilyen halkan csak tudták és Henry óvatosan benézett az egyik ablakon.
- Na… Látsz valamit? - kérdezte Henry egyik társa, akit Georgenak hívtak. A
fegyvere egy tekintélyt parancsoló lángszóró volt amit nagyon jól tudott kezelni.
- Mindjárt… igen… aszta ez a gyár tele, van fegyverekkel. Van itt minden plazmapuska,
gépágyúk, rakétavetők, kézi fegyverek. Ennek örülni fog a főnök. Bandatagot
nem látok, valószínűleg portyáznak valahol. Ahogy ezt az arzenált elnézem lehet,
hogy nem is baj. Vajon honnan szerezhették ezeket - töprengett Henry hangosan.
A mi fegyvereink katonai bázisokról származnak, de ezek nem lehet…
Ebben a pillanatban még mielőtt befejezhette volna a mondatot kinyílt a főkapu
és kábé ötven-hatvan bandita lépett be a gyárba. Henry azonnal lehúzta a fejét.
- Megjöttek a barátaink! Most mi francot csináljunk ezek legalább ötvenen, vannak.
- Mindjárt, had gondolkozzak! Tyler remek stratéga volt és remekül értett az
ilyen helyzetek megoldásához.
A vezér, kiadta az utasításokat és minden ablakba egy-egy nehézfegyveres őrt
állított. A hátsó bejárathoz is küldött két embert. Pont oda, ahol Henryék is
álltak. Henry óvatosan benézett és meglátta a két közeledő embert. Szerencsére
azok a rajtaütésükről beszélgettek, így őt nem vették észre.
- Gyerünk Tyler! Mindjárt itt lesznek!
- Megvan! Elrejtőzünk a kocsik mögött, és ha kijönnek elkapjuk őket. Túszként
használjuk őket és lefegyverezzük a bentieket. George és Carl velem jön Henry
te addig fedezel minket hátulról. Na mit szóltok.
A két fickó megállt rágyújtani így nyertek még egy kis időt.
- Carlnak tetszik ötlet. Bemegyünk azt’ lövünk! Brha ha ha…
- Elég Carl!
- Bocs főnök.
- Biztos hogy nincs jobb megoldás? Ez nem nagyon tetszik nekem! - Szólt Henry
aggódva.
- Várom a jobb ötleteket nagyokos!
- Én azt mondom csináljuk! Ne baszakodjunk! Majd én megpörkölöm a mogyorójukat!
George mindig is a tettek embere volt és mindig az elsőként esett az ellenségnek
volt ha harcra került sor.
- Ez a beszéd George, gyerünk!
- Na jó de én szóltam!
- Elég már a vészmadárkodásból Hen… Csend! Jönnek!
Elrejtőztek az egyik Highwayman mögé és várták, hogy a két fickó kilépjen. A
két bőrdzsekis alak kilépett és körülnéztek. Az egyik megszólalt:
- Jó volt a mai nap! Kifogtam egy szűz csajt! Ne tudd meg milyen volt. Mint
egy álom… kár hogy ki kellett nyírni.
- Na ne etessél már! Dehogy volt neked szűz kiscsaj! Manapság azt nehezebb találni,
mint egy pohár tiszta vizet.
- Na jó nem volt az. A főnök úgy is magának akarná. Önző állat.
- Ne mondj róla ilyeneket! Ha ő nem lett volna te már valahol rohadnál a pusztában!
- Ez igaz de ez nem jogosítja fel… Szent szar!
Tyler ekkor unta meg a bájcsevegést. Előlépett és hatalmas karjával megragadta
a fickó derekát, aki üvölteni kezdett volna, de Tyler egy akkora maflást adott
neki hogy eltört az orra és elájult. A társ rohanni kezdett de Carl még idejében
elkapta és befogta a száját.
- Rendben eddig jó! Most pedig bemegyünk.
Tyler és Carl a két bűnözőt maga elé tartva beléptek a gyárba. A fegyvereiket
a másik kezükbe fogták. George közöttük állt és a terepet pásztázta. Henry mögöttük
lépdelt. Tyler felkiáltott:
- A főnöknek üzenem, hogy túszként tartom két emberét, és ha egy lövés is eldördül
meghalnak! Nem viccelek!
A banda tagjai a hang irányába fordultak és elképedt arcot vágtak amint meglátták
a társaikat. Az egyik fickó súgott valamit a főnöknek:
- Főnök elkapták azt a két hülyét. Most mi legyen? Nézd ezt a négy állatot!
Ezek kemények! Hallottam már róluk. A nevük Szuper Mutánsok.
- Fogjátok a fegyvereket és tűz!
- De főnök náluk van két emberünk, ezt…
- Kuss! Feláldozhatóak. Különben is miért hagyták magukat elkapni?
- Figyelmeztetlek, ha lőni mertek meghalnak - harsant fel Tyler hangja. - Tegyétek
le a fegyvereiteket! Utolsó figy…
Ebben a pillanatban az összes bandita egyszerre kezdte lőni őket nem törődve
a két tússzal. A golyózáporban George, Carl és Tyler pillanatok alatt elestek.
Szinte cafatokra lőtték őket. Henry is csak kisebb csodának köszönhette hogy
életben maradt. Tyler és a túsza teste rázuhant Henryre így Henryt nem találta
el egyetlen golyó sem. A fegyverek abbahagyták a lövedékek okádását és a hirtelen
beállt csendben tisztán lehetett hallani, ahogy a töltényhüvelyek csengve zuhogtak
a padlóra.
- Phil! Nézd meg hogy mind meghalt-e - szólt a bandavezér.
Henry azt sem tudta hol van. Ahogy meglátta a testeket magán egyből eszébe jutott.
- Mi lett
velük? Meghaltak - kérdeztem Henrytől.
- Igen, sajnos már nem tehettem semmit. Mi Szuper Mutánsok sok mindent kibírunk,
de azért minket is el lehet pusztítani. Most pedig folytassuk! Már nincs sok
időm.
Felugrott
és begurult egy futószalagos gép mögé. A banda eleresztett egy kósza sorozatot
Henry felé. Henry betöltötte a gépágyúját, kiugrott és lőni kezdett. A bandatagok
viszonozták a tüzet és jó párszor el is találták Henryt. Henry bosszúvágya erősebbnek
bizonyult a fájdalomnál és csak lőtt tovább. Egyesével kezdte lekaszálni a banditákat.
Amikor már vagy tizenöt embert leszedett kifogyott a lőszere. Lebukott és újratöltött.
Felpillantott és látva a banditákat más megoldáson kezdte törni a fejét. Talán
egy gránát… Előkotorta a gránátjai a táskájából és rögtönzött belőle egy bombát.
A táskába pakolta az összes robbanóanyagot és beledobott egy élesített gránátot.
- Ezt Tylerért kapjátok!
- Nézd csak egy táskával, akar minket elintézni! Röhögnöm kell. Ez hülyébb,
mint gondoltam!
A banditák mind nevetni kezdtek, de az arcukra fagyott a mosoly, amikor meglátták
a táska tartalmát.
- Te rohadék! - Ordította a bandavezér.
Henry utoljára kinézett és nagyon is jól tette, mert meglátta hogy hová esett
a bombája: a tartalék üzemanyagtartályra. Annyi benzin volt benne hogy az egész
hely a levegőbe repülhetne tőle. Rohanni kezdett a kijárat felé és néhány bandatag
is követte a példáját. Kiugrott a kapun, levetette magát a földre és… nem történt
semmi. Henry káromkodni kezdett:
- A francba, pont most nem robbant fel az a rohadt…
Ekkor egy hatalmas földrengésszerű robajjal felrobbant az egész gyár. Az ablakai
kirobbantak és lángnyelvek lövelltek ki rajtuk. Henry rohanni kezdett, minél
messzebbre kellett kerülnie ettől a pokoltól. Ekkor a lángok elérték a lőszeres
ládákat és egy újabb még nagyobb robbanás, rázta meg a környéket. Henry biztos
távolságból figyelte a gyárat és szomorúsággal kevert büszkeség töltötte el.
Eltüntette ezt a söpredéket, de milyen áron. Az egyetlen barátai voltak… mind
meghaltak. Sírni kezdett. A felszínre tört belőle minden keserűség és minden
indulat, amit életében átélt és sírt akár egy gyerek.
Később
ellátta a sebeit néhány stimpackkel és egy különleges saját készítésű fertőtlenítő
krémmel. Estére letáborozott aztán lassan elnyomta az álom.
Amikor felkelt nem találta a fegyverét és amint felült egy pisztoly cső szegeződött
a torkának. A banda néhány tagja, akik nem menekültek el a mutánstól megrémülve.
Bosszút akartak állni.
- Fordult a kocka te szörnyszülött! Most kilyuggatunk te szemét!
- Most legyen nagy a pofád - mondta egy másik bandita és szembeköpte Henryt.
Hárman voltak és nem voltak komoly fegyvereik csupán néhány könnyű pisztoly.
A három fickó nevetni kezdett a mutáns kiszolgáltatott helyzetén.
- He he! Ez szép volt Choper! Nézd az idiótát!
Itt a lehetőség gondolta Henry. Kikapta a fegyvert a bandita kezéből és ugyanazzal
a lendülettel, szétlőtte a férfi fejét. A fickót látszólag meglepte a dolog,
mert nagyra nyílt a szája a csodálkozástól aztán rádöbbent hogy egy kétcentis
lyukkal a fején nem élhet tovább. Hangtalanul összeesett. A két társa előhúzta
a fegyverét, de már késő volt. Henry odaugrott és izmos karja egyetlen erőteljes
csapásával szétzúzta a fejét a Choper nevűnek. Az ilyesmi egy Szuper Mutánsnak
gyerekjáték volt amint az valószínűleg a fickónak is feltűnt. A csapat utolsó
tagja ráébredt a tévedésükre. Már megbánta hogy belement, abba, hogy ahogy Jimmy
mondta „visszaszopatjuk a rohadt mutánst”. Jimmy arról egy szót sem szólt, hogy
a „rohadt mutáns” ilyen rohadt erős is. Földöntúli félelem kerítette hatalmába
és érezte amint nedvesség, terjed szét a nadrágján, majd lefolyik a cipőjére.
Bevizelt. Megcsapta az orrát a vizelet bűze. Henry hatalmasat ütött a kétségbeesett
fickó arcába a pisztollyal, majd gyomron ütötte. A fickó térdre esett és sírni
kezdett. Henryt szánalom fogta el a síró felnőtt férfi láttán, és úgy döntött
hagyja futni.
- Menj te nyomorult eltévedt lélek! Menj, és kezdj új életet, és nem ajánlom,
hogy még egyszer találkozzunk!
- K-köszönöm uram! Má-már minden tettemet megbántam. Hazamegyek és soha többé
nem, teszek ilyet! Isten áldjon meg a könyörületességedért!
- Most menj!
Henry az esemény után úgy döntött megkeresi a banda maradékát és bosszút áll
a társai haláláért. A megmerítkezés óta valahogy a testi ereje mellett az érzékei
is kifinomultabbak lettek így könnyedén megtalálta a szagnyomok alapján hogy
merre menekültek a banditák. Egy héten át követte a nyomaikat, és ahogy egyre
közelebb ért hozzájuk egyre nagyobb erővel égett benne a gyűlölet lángja. Az
élete egyetlen céljává a bosszú vált. Mikor végre a nyomok véget értek egy farmon
találta magát, ahol éppen egy szegény földművest sanyargattak.
Itt pedig elérkeztünk oda, ahol történetünk kezdődött. Henry végre bosszút állt a társai haláláért és megbékélt a világgal. Rájött, arra hogy neki ez az élet jutott és ez ellen semmit sem tehetett. Az élete ott ért véget az én kis farmomon az ágyban fekve. Halála nem volt cél nélküli, mert ezáltal világossá vált számomra hogy a gonoszság pusztán az emberi gyarlóság megtestesülése és csakis az embereken múlik, hogy hagyják-e ezt a gonoszságot a felszínre kerülni. Henry számára fennállt a lehetőség, arra hogy gonosz legyen de ő meg tudta őrizni emberi mivoltát még akkor is, ha egy szörny lett belőle. Ezért a jellemvonásért nevezem őt legnagyszerűbb barátomnak, akinek nem adatott meg egy jobb élet lehetősége. Szeretném, ha ezentúl mindenki emlékezne Henryre mielőtt, megítélne egy embert, ugyanis Henry szörnyetegként is képes volt megtartani emberi mivoltát. Henry egy igaz Szuper Mutáns volt. Az egyetlen, akit ismertem. Emlékeimben örökké fog élni és remélem a tiétekben is.
VÉGE
2004. június
Davell