![]() |
![]() |
![]() |
ACÉLTESÓK - 2. rész (Írta: HAMLET)
3.
- Eljutottunk
a reptérig, megtaláltuk azt a helyet is, ahol Ace-t őrzik... - hörögte a fal tövében
fekvő Mendez. Tabardja szénné égett, az erőpáncélján tátongó hatalmas lyukon
át még a bordáit is látni lehetett a hamuszínűvé pörkölődött hús alatt. Egy
robbanás mindkét lábát leszakította. Egyik vascsizmája ott hevert mellette,
a másik viszont ki tudja hol. - Aztán valahogy kiszúrtak minket. Kurva nagy
lövöldözés volt! Azt hittük, győztünk, hogy lemészároltunk mindenkit, erre még
többen jöttek. Idáig kergettek minket vissza, tele van velük az egész környék...
A Tiszteletes újabb Stimpakkot nyomott Mendez vállába, Pörölyfej meg én pedig
bekötöztük azt a két csonkot, ami a lába helyén maradt. Mendez fogcsikorgatva
tűrt egy darabig, de kis idő múlva ismét felülkerekedett rajta a fájdalom.
- Azok a szemétládák a tőlünk szerzett fegyverekkel lőnek vissza! - ordította,
aztán az újabb adag fájdalomcsillapító után már csak bámult egykedvűen maga
elé.
Semmit sem tehettünk, azon kívül, hogy ott ültünk mellette, és osztozni próbáltunk
a szenvedésében. Pörölyfej cigarettát nyomott Mendez felrepedt ajkai közé.
- Minden rendbe jön, meglátod...
- Az Alfa bunker legkényelmesebb kórházi ágyát kapod meg...
- Hamarosan vége lesz a harcoknak...
Messze nem volt még vége a harcoknak. Mendeznek azonban igen.
Nála jobban senki sem tudott csalni a pókerben, és annak ellenére, hogy mindig
hajlamos volt hitelből inni a mi számlánkra, nagyon derék fickó volt. Egy ideig
szótlanul ültünk mellette. Azokra az időre gondoltunk, amikor még jó dolognak
tűnt ez a háborúsdi, amikor még tényleg száz emberből állt a Bravo század. Végül
elvettem Mendez dögcéduláját, Pöröly némi gondolkodás után az ópiumos cigarettáit
is. Szó nélkül megfelezte velem a csomagot. Mindketten éreztük, hogy ennek nem
így kellett volna történnie, de csak hallgattunk konokul. A Tiszteletes elmormolt
egy imát.
Mikor Knox ingerülten tovább akart vezényelni minket, kevés híja volt, hogy
Mendez után küldjük a Szellemvilágba. Aztán valahogy mégis rászántuk magunkat
az indulásra.
Alig tettünk meg pár saroknyi távolságot, máris impulzuslövedékek záporoztak
ránk. Beugrottunk a legközelebbi törmelékhalom mellé, és igyekeztünk észrevétlenül
meglapulni néhány elszenesedett hulla társaságában.
Pörölyfej hirtelen felpattant, és kirohant a nyílt utcára. Egy felborult autó
mögött végül meghúzta magát, de alig lehelt életet a rakétavetőjébe, máris egy
plazmagránát pattogott mellé. Pöröly felkapta a pulzáló hengert, és visszahajította
oda, ahonnan érkezett. Az ablak mögül, ahonnan lőttek minket, robbanás hallatszott,
a következő pillanatban pedig az épület egész homlokfala leomlott. Három lilaköpenyes
pattant fel a romok közül, de nem jutottak messzire: termetes barátunk egy géppuskasorozattal
elintézte őket.
Pöröly fejéről két órával ezelőtt tépte le egy robbanás a sisakot, így mindannyian
láthattuk azt a fülig érő vigyort az arcán, amikor harci késével három újabb
rovátkát karcolt a puskája csövére. ,,Végre egy pöpec kis penge - szokta mindig
mondani - ami ugyanúgy átviszi a mutánscsontot, mint az acélcsövet, utána meg
gond nélkül leülhetsz vele paradicsomot szeletelni.'' A következő pillanatban
azonban lehervadt arcáról a mosoly. Egy lézer gépágyú a végigsöpört a fedezékül
használt autón - Pöröly pedig az utolsó előtti pillanatban vetődött el a levegőbe
repülő, lángba borult roncs útjából.
Most már mi is megtapasztaltuk, amit szegény Mendez: a lilaruhások tényleg roppant
hatékonyan fordítják ellenünk a saját fegyvereinket.
Arrafelé indultunk el, ahol a szétszóródott csapatainkat próbálták meg ki tudja
hányadszor összevonni, de hiába ordította valaki egyfolytában a sisakrádiómba
a koordinátákat, működőképes helymeghatározó híján csak nagyjából tudtuk belőni
az irányt. Egy idő után képtelenség volt átjutni a romokon. A Hubologisták zsákmányoltak
valahonnan egy újabb lézer gépágyút, és rendre megakadályoztak minket abban,
hogy kitörjünk a romok közül.
Később plazmavetőt is szereztek. Radioaktív lángoszlopok csapódtak be körülöttünk
mindenhová, de most nem voltak olyan szemet gyönyörködtetőek, mint amikor mi
lődözünk ilyeneket. Gyorsan visszahátráltunk egy szűk mellékutcába - ahol kis
híján maga alá temetett minket egy leomló épület. A portól fuldokolva befordultunk
egy másik utcasarkon, ott rögtön géppuskasorozat fogadott bennünket. A karcolt
végű robbanólövedékek szerencsére ártalmatlanul pattogtak le a páncélzatunkról,
és néhány jól irányzott lövés a .233-asomból elég volt ahhoz, hogy ne is jöjjön
több.
- Az istenit! - szisszent fel Pörölyfej, mikor valami majdnem leszakította jobb
fülét. - Itt bujkál egy rohadt mesterlövész! Ha így folytatja, a végén még véletlenül
tényleg eltalál valakit!
Egy jobb napokat is látott szemeteskonténer mögött húztuk meg magunkat. Gellert
kapott golyók pattogtak a konténer oldalán, óvatosan kellett nézelődnöm a fegyveremre
szerelt távcsővel. Magasan a fejünk fölött, az egyik emeletes ház foghíjas üvegablakai
közül egy jókora mordály kandikált ki. Intettem Pörölynek, aki aztán a ,,kályhacsővel''
kifüstölte a mesterlövészt a búvóhelyéről - háromemeletnyi lyukat robbantva
a ház oldalába.
Knox egyszerűen megnémult. Teljesen tanácstalan volt a további feladatainkat
illetően, ezért Pörölyfej önkényesen átvette tőle a parancsnokságot. Az ő vezetésével
végre megtaláltuk azt a helyet, ahol a mieink keserves erőfeszítések árán próbálták
újjászervezni az alakulatokat.
A romok közül egy kis térre lyukadtunk ki. Korábban biztosan nem volt itt ennyi
hely, de hogy az ellenség, vagy a Testvériség törölte el a föld színéről az
épületeket, senkit sem érdekelt. Bombatölcsérek tátongtak mindenfelé. A társaink
ezeknek a mélyén húzták meg magukat, homokzsákok hiányában autóroncsokból és
bíborköpenyes hullákból építve fedezéket maguknak.
Óvatosan bemásztunk az egyik bombatölcsérbe, és megfelelő lőállásokat kerestünk
a túlsó szélén. Tompa fegyverropogás hallatszott a szemközti romok felől. Hubologisták
fészkelték be odaát magukat. Nem voltak sokan, de alig hogy kilőttem egyet közülük,
valahonnan mindig előkerült egy másik átkozott szektás. Pörölyfej elpuffogtatta
az utolsó rakétáit is, de az egyik halott társunktól kerített egy plazmapuskát.
Gépiesen húztuk meg a ravaszt újra és újra. Ha kifogytunk a lőszerből, pillanatok
alatt újratáraztunk, vagy fegyvert váltottunk. A körülöttünk heverő sebesülteknél
és hulláknál bőven akadt utánpótlás.
A szomszédos bombatölcsérben egy izgága hadnagy mindenáron plecsnit akart a
mellkasára. A vállvasán körbefutó aranysárga csík alapján páncélgránátos volt,
de ez nem zavarta abban, hogy egy AK112-es géppuskát lóbálva rohamra vezényelje
a vele egy gödörben kuporgókat.
- Utánam, katonák! Mozgás! - ordította átszellemült arccal, és szünet nélkül
köpködve géppuskájából a rövid sorozatokat, megindult az ellenség felé. - Velünk
van a Testvériség Bosszúálló Ősatyja!
Nem volt velünk. A hadnagy feje úgy loccsant szét egyetlen precíz lövéstől,
mint a túlérett vadbarack, ha a földre ejtik.
A gyilkos profi volt, ezért jobbnak láttam kivonni a forgalomból, mielőtt ránk
is sort kerít.
A lézerpuska távcsövén át mindössze két hittérítőt láttam, de ők sem bujkálhattak
sokáig a romok között. Két lövés, és már csak szénné égett csontvázak maradtak
a bíborlila kámzsák alatt.
Váratlanul erőpáncélos alakok tűntek fel a tér túloldalán. Szakasztott a mieinknek
tűntek - de nem viseltek tabardot, és a nehézvértben való mozgásuk valahogy
túlságosan is olajozottnak tűnt...
Enklávésok!
Bikanyakú elitkatonák, akik bármilyen kezükbe nyomott fegyverrel képesek osztani
a halált. Köztük és közöttünk mindössze annyi a különbség, hogy amíg minket
a militarista vadbarom Maxson tábornok ugráltatott kénye-kedve szerint, őket
egy még nagyobb militarista vadbarom: Horrigan parancsnok. Aki történetesen
a néhai titkosszolgálatok biokinetikus úton kitenyésztett félig ember-félig
gép pribékje, és egy ideje elsőszámú tesztalanya a továbbfejlesztett erőpáncéloknak.
A páncél technológiáját természetesen tőlünk lopták, a sorozatgyártását viszont
már megkezdhették egy ideje - az Enklávésok csillogó uniformisáról lepattanó
lézernyalábok legalábbis erre engedtek következtetni.
Robbanások hallatszottak gyors egymásutánban. Gránátok csapódtak be előttünk,
törmelékgejzírt lövellve az ég felé. Alig vetettük magunkat fedezékbe, a környék
még álldogáló falmaradványai is porrá omlottak.
Az Enklávésok bemértek minket.
Már a második vállról indított rakétájuk becsapódása után a kráter alján találtam
magam, kicsavarodott testű hullák között. Knox szakaszvezető is idelenn kuporgott.
Úgy nyüszített, mint egy éhező kóbor kutya, és hangosabb volt, mint a mellette
jajgató sebesültek. Egy közlegénynek tenyérnyi réseket ütöttek a repeszek a
páncélján, főleg hastájékon. Szegény fiú hasztalan próbálta visszagyömöszölni
a sebeken át kibuggyanó beleit. A szakaszából sok embert a felismerhetetlenségig
szétroncsoltak a plazmagránátok. Egy szomorú tekintetű szakaszvezető üldögélt
vérző fejjel az összeégett csonthalom közepén, előre-hátra dülöngélt és közben
érthetetlenül motyogott maga elé. A fél karját elvesztette. Az oldalán lógó
hasznavehetetlen csonkot azonban már nem tudta bekötözni senki - a csapat szanitécét
a gödör két átellenes végébe repítette a légnyomás.
Az egyik percben még a legjobb cimborád oldalán harcolsz, a következő pillanatban
meg már az ő maradványait kell levakarnod a csizmádról. Ez az, amit soha sem
tudtam megszokni az Acél Testvériségénél. Legyen bárki bármilyen edzett lelkileg,
ez sokszor még a Pörölyfej-féléket is megtöri, és ilyenkor az ember csak bénultan
kuporog, miközben fojtogatja a sírás, és puskatussal ütlegeli a saját homlokát.
Aztán a következő pillanatban már ismét bele veti magát a csata sűrűjébe - az
utolsó töltényig, az utolsó emberig harcolva, ha kell.
Erre voltunk kiképezve. Semmi máshoz nem értettünk ilyen jól.
Pörölyfej vértől iszamos képe bukkant fel előttem. Valamit ordított, de nem
sokat értettem belőle, mert a robbanássorozattól még mindig úgy zúgott a fülem,
mintha egy egész tankhadosztály dübörgött volna végig a koponyámon. A Pörölyfej
arcát borító vér nagy része ráadásul az enyém volt, csak úgy dőlt a homlokomon
tátongó sebből. A sisakom már nem volt sehol, a vaskesztyűmet magam dobtam el,
mikor marni kezdte a radoaktív sav, és hálát adtam a Menedéklakó szellemének,
hogy a gránátok eddig csak a vállvasakat tépték le rólam, és nem a karjaimat.
Idegesen forgattam a fejemet jobbra-balra. Sehol sem találtam a Tiszteletest,
pedig most elkélt volna a tudománya. Pörölyfejet még láttam eltűnni a kráter
peremén túl, egy Avanger gépágyúval a kezében - aztán a következő robbanás kirepített
a gödörből.
Egy időre elveszítettem az eszméletemet. Fél másodperc, fél perc, de akár fél
óra is eltelhetett, valószínűleg már sohasem fogom megtudni, meddig feküdtem
ott kiterülve a földön. Arra ébredtem, hogy valaki teljes erőből arcon vág,
talpra rángat, és a kezembe nyomja a lézerpuskámat. Egy fiatal őrmester volt,
aki csak nemrég került a századunkhoz. Páncélgránátos szanitéc volt, de mindenki
csak Varratszedő Fiúnak hívta. A fegyverét és az elsősegély ládáját már régen
elvesztette valahol, a tabardjára hímzett vöröskeresztet pedig alig lehetett
észrevenni a sok vérfolttól.
Intett nekem, hogy segítsek támogatni a társát, Pawloviczot, a fürge kis géppuskást.
Szegény ördög nem látott semmit, mert valami akkorát csapott a sisakjára, hogy
az behorpadt, félrecsúszott, eltörte az orrnyergét és rászorult a fejére.
A legközelebbi kapualjban húztuk meg magunkat. Valaha ez volt a négycsillagos
Ritz Hotel patinás főbejárata, mostanra azonban már semmi sem különböztette
meg a környék többi omladozó épületétől. Az Enklávésok szakadatlanul folytatták
a lövöldözést, a fedezékül használt műmárvány oszlopok egymás után adták meg
magukat a rakétagránátok pusztító erejének. Megszokásból viszonoztam a rohadékoknak
a tüzet, noha jól tudtam, ha a lézer nem tudott ártani nekik, a .233-as pisztolygolyó
sem fog.
Újabb robbanás - ezúttal a hotel gyéren megvilágított előcsarnokát érte közvetlen
találat. A szanitéc meg én alig tudtunk félreugrálni a padlónak vágódó vasbeton
darabok útjából. Pawloviczot átdobta a hallon a légnyomás, nekirepült a recepciós
pultnak, az meg beszakadt a súlya alatt. Gyanúsan csöndben volt a fiú, ráadásul
az egyik karja furcsa szögben állt, de nem értünk rá vele foglalkozni.
A szemközti liftaknából óriáspatkányok gurgulázva visongó hada özönlött elő.
Az egyik bulldognagyságú dög egy hatalmas ugrással ledöntötte lábáról a dokit.
Dühösen vicsorgott rá, és karmaival szaggatni kezdte a vérmocskos tabardot.
Egy gyors mozdulattal felkentem a szemközti falra a vinnyogó mutánst, de jóformán
még földet sem ért, ingerült társai valósággal cafatokra tépték a Varratszedő
Fiút.
A késemmel kellett utat vágnom közöttük, de a katanának is beillő bozótvágó
kis híján a kezemmel együtt maradt ott valamelyik dög fogai között. Maradt a
puskatus, végül már csak a puszta öklöm. Eljutottam egészen a liftig, de nem
úsztam meg néhány fognyommal és karmolással: a csuklópáncélomra erősített Geiger-Müller
számláló mutatója kiakadt a szervezetembe jutott sugárzó anyag mennyiségétől.
Megragadtam a felvonókábelt, és leereszkedtem a liftaknába, a mélygarázs szintjére.
Újabb robbanások rázták meg az épületet, az utána beálló csend viszont jobban
bántotta a fülemet. Egy kis időre befészkeltem magam két autóroncs közé. Csak
annyi pihenőt engedélyeztem magamnak, hogy ellássam a sebeimet, beinjekciózzak
némi RadAway-t a sugárzó jókedv ellen, és előkotorjak néhány ampulla Jet-et.
Már az első elég volt ahhoz, hogy eltűnjön a végtagjaimból a hasogató fájdalom,
a második pedig egy csapásra kikapcsolta a fülemben visító repülőgép-hajtóművet.
Fojtott zokogásra lettem figyelmes. Óvatosan elindultam a hang irányába.
Mikor azonban eldördült egy lövés, és a halk sírás velőtrázó női sikolyba torzult,
már futottam.
Az egyik folyosó felől jöttek a hangok. Kibiztosított pisztollyal léptem egy
,,B lépcsőház'' feliratú kopott, zöld ajtó maradványain át a gyéren megvilágított
helységbe.
Három maszatos képű, lila rongyokba bugyolált kölykök remegett a penészes fal
tövében, két kislány és egy nagyobbacska fiú. Rózsakereszt lógott mindannyiuk
nyakában, apró kezeikben egy-egy hervadt virágot szorongattak, és riadt tekintettel
bámulták a mellettük heverő, rongybabaként összecsuklott testet.
Fiatal nő feküdt a földön vérbe fagyva. Határozottan csinos volt, míg élt, és
mintha egy ünnepelt pornócsillagra is hasonlított volna. Húsz év körüli, nercharisnyás
hittársa mellette térdelt, szűk bőrdzsekibe préselt formás testét egyfolytában
rázta a néma zokogás.
Forgótáras pisztoly üres kattanása hallatszott a sötétből. Figyelmetlenségemet
átkozva megpördültem, készen arra, hogy egy fejre meg egy szívre célzott lövéssel
azonnal kivégezzem az illetőt, bárki legyen is az.
- Lője agyon ezeket a fattyakat, katona! - krákogta egy ideges hang. - Ez parancs!
Knox szakaszvezető botorkált be a karbinlámpa remegő fénykörébe. Előre-hátra
ringatta magát vascsizmája sarkán, közben hol a kezében tartott, kiürült Magnum
revolvert, hol a három megszeppent gyereket bámulta eszelős tekintettel. Portól
és koromtól szutykos arcán izzadságcseppek gördültek végig, világos barázdát
húzva maguk után.
- Mire vár még, a rohadt életbe! - rikácsolta az idegbeteg százados a tőle megszokott
hangnemben. Elszórt egy egész doboznyi töltényt, és csak egyetlen acélmagvas
golyót sikerült a forgótárba préselnie - Vagy azt akarja, hogy szögesdrótot
dugjak a seggébe, és annál fogva lógassam fel egy fára a pusztaságban, mutánseledelnek?
Egy drogokkal telepumpált, szánalmas emberi roncs remegett előttem, és a végső
összeomlás határán volt.
- Végezzen velük, az istenért! Ha felnőnek, ugyanolyan fanatikusok lesznek,
mint akik odakint lőnek ránk! - kiabálta, azzal tarkón lőtte a nercharisnyás
lányt. Az arccal a földnek terült el, bíborlila bőrdzsekijén még a vérfoltok
alatt is tisztán kivehető volt a gótikus betűkkel felvarrt Katedrális Gyermekei
felirat. - Jól jegyezze meg, katona! Golyó jár minden egyes terroristának, aki
az Acél Testvériségére emel kezet.
Ránéztem a fal tövében pityergő három gyerekre. A kissrác ijedtében bevizelt,
a két lány pedig mindennek látszott, csak veszélyes terroristának nem. Remegő
kézzel fogtam rájuk a fegyvert.
- Most maga jön, katona! - visította Knox, miközben hatlövetűjét próbálta újratárazni
- Lőjön! Ez parancs!
A .233-as pisztoly fülbántó dörrenését többszörösére erősítették fel a szoba
falai. A százados úgy vágta magát hanyatt, ahogy a legolcsóbb kurvák szokták
New Renoban. A kis távolság miatt a lövedék csak egy véres masszát hagyott a
feje helyén.
Nem bírtam a kölykök szemébe nézni. Visszabotorkáltam inkább a földalatti parkolóházba.
A robbanások nem akartak abbamaradni. A Testvériség máskor fegyelmezett katonái
most hanyatt-homlok menekültek az épületmaradványok között. Többnyire sikertelenül.
Néhány kocsonyás húscafat, vagy egy marék csontszilánk maradt mindössze belőlük.
Nagy árat fizettek azért, hogy egy mesterlövészünk újabb lőgyakorlatokkal múlathassa
az időt két bevetés között.
Elszámítottuk magunkat, de úgy istenesen. Beképzelt fejeseink azt gondolták,
az Enklávésok féltékenyen őrzik majd a tőlünk ellopott technológiát, és nem
kockáztatnak egy nyílt ütközetet a Hubologisták oldalán, nehogy a hittérítők
kezére jusson az erőpáncél vagy az impulzuspuska titka.
Ez a tévedés a Véneknek persze csak néhány újabb strigula lesz a veszteséglistán.
A félőrült Knox századosért, a ketté tépett szanitécért, aki körülbelül annyira
értett a gyógyításhoz, mint én, és azért a kitüntetésre áhítozó seggfej hadnagyért
mondjuk egyáltalán nem kár. Egyedül szegény Klaust sajnáltam - hiányozni fog
az idióta vigyora a kártyaasztalnál.
Odakint kezdett elhalkulni a lövöldözés, így én is előmerészkedtem egy idő után.
Nem érdekeltek a halott bajtársak, az a Chevrolet Pickup viszont, amit a parkolóházban
találtam, már annál inkább. Még maradt benne annyi energia, hogy be tudjam kapcsolni
az autórádiót. Felkapaszkodtam a platóra, és amennyire lehetett, kényelmesen
elhelyezkedtem szétdobált autóalkatrészek és a mennyezetből származó törmelékdarabok
között. Előkotortam az ópiumos cigarettákat, amiket még Mendeztől vettem el.
Neki már nem hiányzottak - nekem viszont nagyon jól estek.
A rádióból Louis Armstrong szólt, és úgy tűnt, egy élhetőbb világról fújja a
dalt.
4.
Pörölyfej
aznap délutáni története véget ért, ezért az addig vidáman szórakozó társaság
máris azt latolgatta, hogy a kantinban vagy a játékteremben ünnepeljék tovább
Ace kiszabadítását.
Valahogy nem tudtam osztozni az örömükben. Miután egy fejjel alacsonyabb embert
csináltam Knoxból, ott, a Chevy platóján heverészve sokadszor gondolkoztam el
azon, mi értelme van ennek az egésznek. Miért harcolunk? Kiért? A társunk megmentéséért?
A dicsőségért? Az emberiség normálisabb feléért? Az ártatlanok védelméért? Vagy
csak a tabardjainkra tűzött medálokért és az előléptetéssel járó saját tiszti
irodáért? Még a Tiszteletes sem tudta nekem megválaszolni ezeket a kérdéseket,
amikor majdnem egy napnyi keresés után végül rám talált a szétlőtt hotel mélygarázsában
- pedig az én szememben ő volt a Testvériség legbölcsebb tagja.
Eszembe jutottak a liftaknából előrontó mutáns patkányok. Ők ősi ösztöneiktől
vezérelve haraptak - így tesz minden sarokba szorított vadállat. Talán mi, az
Acél Testvériség tagjai is ösztönből harcolunk. Hogy megvédjük a rongyos életünket,
az egyetlen dolgot, ami miatt érdemes nap mint nap küzdeni a rozsdaette pusztaságban.
Küzdeni, bármi áron.
A szoba lassan kiürült. Végre odafértem az íróasztalomhoz, és átnézhettem a
postát. Egy régi verekedés miatt - Pörölyfej az egyik lőgyakorlaton pont az
új, gyorsítótáras impulzuspuska prototípusát verte szét egy régi haragosán,
aztán pedig nem szégyellte ránk fogni a dolgot - két hónapra eltiltottak bennünket
a leveleinktől és a csomagjainktól.
A Tiszteletes nevére kiállított Cat's Paw és Pistol&Pussy előfizetési csekkek
alatt egy nekem címzett holodiszk lapult.
Régi gyártmány volt, alig fért bele az asztali lejátszómba. Egy videóüzenetet
tartalmazott, de a kép nagyon szemcsés volt, a hangszórókból pedig az állandó
recsegésen kívül más nem hallatszott. Végigfuttattam az ujjaimat a konzolpanelon.
Feljavítottam az élességet, és úgy állítottam be az olvasófejet, hogy a hangfájlokat
feliratozza ki a képernyőre.
A fekete-fehér videón a szülőfalum elöljárója zizegett. Nagyon bánatos képet
vágott, és a feliratra pillantva már tudtam is, miért.
,,...A BÁTYÁD
MEGHALT...
TÉRJ VISSZA KÖZÉNK, FIAM...
AMINT LEHETSÉGES...''
Lekapcsoltam
a vetítőt. Szerettem volna, ha sajnálat helyett csak dühöt érezek az ikertestvérem
iránt, de nem ment. Nagorral annakidején haraggal váltunk el egymástól, ami
nem csoda, hiszen a kölyökkorunk óta tartó önfejűségi versenynek még a beavatási
szertartás sem vetett véget.
- Részvétem, cimbora... - szólalt meg mellettem a Tiszteletes. Harangszóként kongó
hangja hallatán még Pörölyfej is elcsöndesedett.
- Visszamegyek a falumba. Elegem van ebből az egész átkozott katonásdiból -
közöltem volna nyersen, de alig tudtam palástolni valódi érzéseimet.
- És mégis, hogyan tervezed? - kérdezte Pörölyfej. - Az Alfa bunkert bitangul
őrzik. Bejutni még bejuthat egy hozzáértő csapat, profi felszereléssel, de a
nagykutyák engedélye nélkül kijutni, barátocskám... Lehetetlen!
- Pedig a dolog egyszerűbb, mint gondolnád - szólalt meg váratlanul az ágyában
cigarettázó Ace. - Olyan dolgot fogunk ellopni a Vénektől, amiért csakis egy
öngyilkos misszó lehet a jutalmunk.
Ace ritkán beszélt hozzánk. Ha egyszer mégis megszólalt, mindenki rá figyelt
- ezúttal én akár meg is fojtottam volna, ha nem mondja el a részleteket.
Ekkor azonban az éppen őrszolgálatot teljesítő Pawlovicz dugta be a fejét az
ajtón, és mivel a fejsérülései miatt úgy nézett ki, mint egy bebugyolált múmia,
nem tudtuk megállni röhögés nélkül.
- Kuss legyen! - vakkantotta felénk a fásli mögül, ami szinte az egész arcát
eltakarta. - Tizenhat perc múlva kezdődik az újabb bevetés. Akinek bármi felszerelése
hiányzik, öt perce van rá, hogy újat kérvényezzen a raktárból! - morogta, és
már robogott is tovább.
- Rohadt háború! Az még hagyján, hogy Vének még a klotyóról is kiugrasztanak,
ha úgy döntöttek, hogy márpedig most ott hagyod a fogad a csatatéren... De hogy
már se gyászolni, se szökési terven gondolkodni nem hagyják az embert! - Pörölyfej
mérgében akkorát rúgott az ágya mellé kipakolt dobozos Gamma sörökbe, hogy azok
szerteszét repültek. Majdnem az összes szétrobbant, halványsárgán világító lével
permetezve be az egész szobát.
- Rohadt háború!
HAMLET
A
novellafolyam következő része:
Egy
utolsó kívánság
Az írás először az rpg.hu oldalon jelent meg.